‫כשאדון ג׳פטו יצר את פינוקיו,‬
‫הוא כבר איבד בן.‬
‫זה קרה שנים רבות לפני זמני,‬
‫אבל שמעתי את הסיפור,‬
‫ואז הוא הפך להיות הסיפור שלי.‬
‫- קרלו -‬
‫ג׳פטו איבד את קרלו בזמן המלחמה הגדולה.‬
‫הם בילו רק עשר שנים ביחד.‬
‫אבל זה היה כאילו קרלו‬ ‫לקח איתו את חייו של הזקן.‬
‫אבא!‬ ‫-כן?‬
‫נחש מה ראיתי!‬ ‫-מה?‬
‫נחש.‬ ‫-אין לי מושג.‬
‫ראיתי אווירונים!‬
‫באמת? יופי.‬
‫מה אתה יוצר הפעם, אבא?‬ ‫-תנחש.‬
‫חייל?‬ ‫-לא.‬
‫קוסם? מכשפה?‬
‫לא. תצטרך לחכות ולראות, קרלו.‬
‫כל הדברים הטובים מצריכים סבלנות.‬
‫לא חסר להם דבר.‬
‫בשם האב, הבן ורוח הקודש.‬
‫הם היו זקוקים רק זה לחברתו של זה.‬
‫״והמכשפה הזקנה הזהירה את הקיפוד הקטן,‬
‫'אל תשקר,‬
‫'ולא, האף שלך יתארך,‬
‫'ויתארך,‬
‫'עד לכאן!'״‬
‫האף שלו התארך?‬
‫שקרים, בני היקר, מתגלים מיד,‬
‫מפני שהם דומים לאפים ארוכים.‬
‫נראים לכולם, מלבד זה שמשקר.‬
‫וככל שמשקרים יותר,‬
‫הוא מתארך יותר!‬
‫תשיר לי את השיר של אימא כדי שאירדם.‬
‫בבקשה, אבא?‬
‫בסדר.‬
‫״בני כאן‬
‫״הוא לי מאור איתן‬
‫״כוכב שלי…״‬ ‫-גבוה יותר, אבא!‬
‫״שמי תכלת מעליי‬
‫״ואם תישא מבט אליי, ליבי מייד יחלים…״‬
‫נסה.‬
‫״וכשידיך בידיי…״‬
‫תודה לכן.‬
‫״עם גורלי אשלים‬
‫״אשלים…״‬
‫בשבילך.‬
‫בשבילי?‬
‫״אין עוד אחד שכמוך אוהַב‬
‫״יותר משקיעות ויותר מהסתיו‬
‫״משוש חיי‬
‫״אשיר עכשיו‬
‫״בכל יום שאני איתך‬
‫״בשבילי אתה הכול‬
‫״אוהֵב אותך…״‬
‫משוך, קרלו! משוך!‬
‫״בני כאן…״‬
‫עבודה נהדרת, ג׳פטו.‬
‫תודה.‬
‫״מאיר באור איתן…״‬
‫זהירות, קרלו!‬
‫במקום חיים שאבדו, חיים חדשים צריכים לצמוח.‬
‫אולי את זה?‬
‫לא, קרלו.‬
‫הוא חייב להיות מושלם. שלם. אתה רואה?‬
‫לזה חסרים חלק מהקשקשים.‬
‫״בני כאן‬
‫״הוא לי‬
‫״מאור איתן״‬
‫לילה טוב, אבא.‬
‫לילה טוב, בני.‬
‫אני אוהב את הנעליים החדשות שלי, אבא!‬
‫אני שמח מאוד, קרלו.‬
‫קודם ניסע לכנסייה, נכון?‬ ‫-כן.‬
‫שלום, כלבלב!‬
‫בוקר טוב.‬ ‫-בוקר טוב.‬
‫אדון ג׳פטו! תסיים את פסל ישו הצלוב היום?‬
‫נעשה כמיטב יכולתנו.‬
‫גבירותיי.‬ ‫-כזה פרפקציוניסט…‬
‫אזרח איטלקי למופת.‬
‫וכזה אבא טוב.‬
‫קרלו. נעליים יפות.‬
‫תפוס!‬
‫תודה, אדוני!‬
‫בוקר טוב.‬ ‫-היי!‬
‫בון ג'ורנו, דוקטור.‬
‫קרלו.‬
‫ג׳פטו.‬
‫זה נראה נהדר, אבא.‬
‫עוד מעט נחזור הביתה?‬
‫עוד מעט.‬
‫תעלה לי עוד קצת אדום, קרלו.‬
‫שכחתי להראות לך מה מצאתי!‬
‫מה, בני?‬
‫תכף תראה.‬
‫האצטרובל המושלם.‬
‫לא חסר לו אף קשקש!‬
‫חשבתי לטעת אותו בעצמי‬ ‫ולראות איך העץ גדל.‬
‫ואז לגלף צעצועים בעצמי,‬
‫כמוך.‬
‫מעולם לא היה לשום ילד רעיון טוב מזה, קרלו.‬
‫נכון?‬
‫מה הרעש הזה, אבא?‬
‫זה אווירון?‬
‫אסוף את הכלים.‬
‫מהר.‬
‫נחזור הביתה לאח חמימה ומרק חם.‬
‫אפשר גם שוקו חם?‬ ‫-בטח.‬
‫זה יום טוב לשוקו חם.‬
‫לא?‬
‫כן, כן. בטח.‬
‫אבא, מה קרה?‬
‫כלום. אני בטוח שזה שום דבר, אבל…‬
‫רגע, האצטרובל שלי.‬
‫מאוחר יותר אמרו שהעיירה של ג׳פטו‬ ‫לא הייתה אפילו יעד להפצצה.‬
‫שהמטוסים האלה היו בדרכם חזרה לבסיס,‬
‫ופשוט הטילו את הפצצות‬ ‫כדי להקל על העומס שלהם.‬
‫קרלו!‬
‫לא…‬
‫קרלו!‬
‫- קרלו -‬
‫ג׳פטו היה לצידו כל הזמן,‬
‫וזהו זה.‬
‫הוא עבד מעט מאוד, ואכל עוד פחות.‬
‫וישו הצלוב שבכנסייה נותר לא גמור.‬
‫השנים חלפו.‬
‫העולם התקדם הלאה.‬
‫אבל לא ג׳פטו.‬
‫וכאן אני נכנס לתמונה.‬
‫הייתי סופר,‬
‫ובמשך שנים חיפשתי את התנאים האידיאליים‬
‫כדי להעלות על הכתב‬ ‫את סיפור חיי המפוארים והמרתקים.‬
‫עד שסוף כל סוף,‬
‫מצאתי אותו.‬
‫מקום המסתור שלי.‬
‫הבית.‬
‫כאן אוכל לכתוב את זיכרונותיי,‬
‫ואיזה סיפור זה יהיה!‬
‫חייתי בתוך קמין של פרקליט בסרדיניה;‬
‫הפלגתי בים האדריאטי בסירת דיג;‬
‫ביליתי חורף אחד בפרוג׳ה עם פסל ידוע.‬
‫״צרצורי ילדות״,‬
‫מאת סבסטיאן ג'יי. צְרָצַר.‬
‫חלמתי עליך, קרלו.‬
‫חלמתי שאתה שוב כאן, איתי.‬
‫בני.‬
‫אבוי.‬
‫לו רק יכולת להיות שוב איתי.‬
‫אני מצטער כל כך.‬
‫ראיתי את הזקן מתייפח,‬
‫וזה ריגש אותי.‬
‫ומתברר שלא רק אני צפיתי בו.‬
‫במהלך נדודיי הרבים ברחבי העולם,‬
‫גיליתי שיש רוחות עתיקות בהרים,‬
‫ביערות,‬
‫שבאות לעולם האדם רק לעתים נדירות.‬
‫אך לפעמים הן עושות זאת.‬
‫אני רוצה שתחזור אליי, קרלו.‬
‫לכאן!‬
‫איתי!‬
‫למה אינך שומע את תפילותיי?‬
‫למה?‬
‫איפה היינו?‬
‫אה, כן. פרוג׳…‬
‫חי משושיי!‬
‫הוא יחזור אליי!‬
‫אצור את קרלו מחדש!‬
‫מה… היי!‬
‫מעץ האורן המקולל הזה!‬
‫מה לכל ה…‬
‫לא!‬
‫זה בית זוועות!‬
‫אסיים אותך מחר.‬
‫כן, מחר.‬
‫קישטה!‬
‫היי, תסתלקו משם!‬
‫תתחפף.‬
‫לא! זה הבית שלי!‬
‫הכניסה אסורה! תסתלקו!‬
‫לכו מפה!‬
‫כן, בדיוק.‬
‫ילד עץ קטן.‬
‫קום לך עם השמש, והתהלך בארץ.‬
‫סליחה, אפשר לעזור לך?‬
‫מדובר פה בבית שלי.‬
‫אם יורשה לי לשאול,‬
‫מה מעשייך בעולם?‬
‫בעולם?‬
‫אני שומרת.‬
‫אני דואגת לדברים הקטנים.‬
‫לדברים הנשכחים.‬
‫האבודים.‬
‫ובכן, אני סבסטיאן ג'יי. צְרָצַר, בעל בית,‬
‫וזכותי לדעת על תוכניותייך ומזימותייך‬
‫בנוגע לנכס שלי.‬
‫ובכן, אם אתה כבר גר בלבו של ילד העץ,‬
‫אולי תוכל לעזור לי.‬
‫לעזור לך לעשות מה?‬
‫להשגיח עליו.‬
‫להדריך אותו, שיהיה טוב.‬
‫אני לא אומנת, גברת.‬
‫אני סופר. מספר סיפורים.‬
‫שקוע ברגעים אלה בכתיבת זיכרונותיי.‬
‫ובכן, בעולם הזה, מה שנותנים זה מה שמקבלים.‬
‫אם תיקח אחריות זו על עצמך,‬ ‫אעניק לך משאלה אחת.‬
‫ואוכל לבקש כל דבר?‬
‫כל דבר שבעולם?‬
‫שספרי יצֵא לאור?‬
‫תהילה? עושר?‬
‫כל דבר.‬
‫אולי אוכל לעזור.‬
‫אעשה כמיטב יכולתי. זה הכי טוב שאפשר.‬
‫פיקחי למדי, הלא כן?‬
‫ילד קטן, עשוי עץ אורן.‬
‫ייקרא שמך פינוקיו.‬
‫קום לך עם השמש,‬
‫והתהלך בארץ,‬
‫והבא אושר וחברה לאדם המסכן ושבור־הלב הזה.‬
‫תהיה לו לבן.‬
‫האר את ימיו,‬
‫כדי שלא יהיה עוד לבדו.‬
‫מי שם?‬
‫אני מזהיר אותך!‬
‫אני חמוש!‬
‫בוקר טוב, אבא!‬
‫מה זה פה?‬
‫איזה מין כישוף…‬
‫רצית שאחיה. ביקשת שאחיה.‬
‫מי אתה?‬
‫קוראים לי פינוקיו.‬
‫אני הבן שלך!‬
‫אתה לא הבן שלי! אל תתקרב אליי!‬
‫הילד דובר אמת, אדון ג׳פטו!‬
‫הוא מלא בג׳וקים!‬
‫וואו!‬
‫מה זה?‬
‫״מה רואות עיניי שלי?״‬
‫אה! לא! התרחק ממני!‬
‫״כאן אותי הכול מפליא…״‬
‫אתה… התרחק! שלא תתקרב אליי!‬
‫״איך לזה קוראים, קוראים?״‬
‫זה שעון! אל תיגע!‬
‫״ומה עם זה עושים, עושים?״‬
‫הוא יצלצל בשעה שש.‬
‫לא!‬
‫״איך לזה קוראים, קוראים?״‬
‫זה פטיש.‬
‫״ומה עם זה עושים, עושים?״‬
‫דופק, חובט, מקיש.‬
‫״אהבתי! אהבתי!‬
‫״איך הכול חדש כאן לי‬
‫״כאן לי‬
‫״מלים רבות ומצחיקות‬
‫״יש בעולם ומנגינות‬
‫״חודרות דוקרות‬
‫״בראש הן רוקדות וכולן שרות‬
‫״מילים כה מוזרות…״‬
‫״איך לזה קוראים, קוראים?״‬
‫סיר לילה.‬
‫״מה עם זה עושים, עושים?״‬
‫״אהבתי. אהבתי!‬
‫״לי הכול חדש‬ ‫איך הכול חדש כאן לי‬
‫״אהבתי!״‬
‫אתה חייב להפסיק!‬
‫״והכול חדש גם לי!״‬
‫איזה כיף זה היה, אבא!‬
‫אתה לא הבן שלי!‬
‫מה הבעיה שלך?‬
‫אבא?‬
‫סליחה.‬
‫אני…‬
‫חכה פה. אל תצא.‬
‫הגיע הזמן לכנסייה.‬
‫כנסייה? אני רוצה לכנסייה!‬ ‫-תישאר שם.‬
‫כנסייה!‬ ‫-הבנת?‬
‫כנסייה!‬
‫לא, הוא אמר לך להישאר פה.‬
‫אני הולך לכנסייה!‬ ‫-לא, בבקשה! עצור! אתה חייב לציית לאבא שלך!‬
‫לציית?‬ ‫-לעשות מה שאומרים לך.‬
‫אבל אני לא רוצה לציית!‬
‫טוב…‬
‫נסה כמיטב יכולתך. זה הכי טוב שאפשר.‬
‫״אבי היקר…״‬
‫אני הולך לכנסייה!‬
‫היי!‬
‫- להאמין, לציית, להילחם -‬
‫טוב, ביי!‬
‫אופס.‬
‫תראה, אבא!‬
‫שם!‬
‫מה זה?‬
‫אבא!‬
‫זה מדבר!‬
‫אבא!‬
‫כאן!‬
‫פינוקיו!‬
‫זה אני!‬
‫באתי לכנסייה!‬
‫זה שד!‬
‫מעשה כשפים!‬
‫פיגול הינו!‬
‫פינוקיו.‬
‫לא, בבקשה!‬
‫זאת בובה.‬
‫משעשעת!‬
‫אם הוא בובה, איפה החוטים שלו?‬
‫נכון.‬
‫מי שולט בך, ילד עץ?‬
‫ודאי שאני שולט בו.‬
‫מי שולט בך?‬
‫לא מדברים לפודסטה ככה!‬
‫הוא בובה, רק בובה!‬
‫לא נכון!‬
‫אני עשוי בשר ודם וגידים!‬
‫אני ילד אמיתי!‬
‫מפלצת!‬
‫יצור מתועב!‬ ‫-מפלצת!‬
‫לא, הוא בלתי מזיק!‬
‫מספיק!‬
‫זה בית האל!‬
‫שיכור טיפש!‬
‫גילפת את הדבר הזה,‬ ‫בזמן שישוע המשיח תלוי פה לא גמור כל השנים?‬
‫קח מפה את הדבר המשוקץ הזה!‬ ‫קח אותו מכאן, עכשיו!‬
‫כן, אבי.‬
‫תתבייש לך, ג׳פטו!‬ ‫-לשרוף אותו!‬
‫סליחה.‬ ‫-לקצוץ אותו!‬
‫סליחה. יהיה בסדר.‬
‫ארור תהיה, ג׳פטו!‬ ‫-האל יעניש אותו!‬
‫החוצה!‬
‫תפסיק כבר לזוז, בבקשה!‬
‫קרלו אף פעם לא התנהג ככה.‬
‫אבא, למה האף שלי התארך היום?‬
‫שיקרת, פינוקיו,‬
‫ושקר הוא גלוי לכל, כמו האף שלך, ו…‬
‫וככל שמשקרים יותר, הוא צומח יותר.‬
‫זה העניין?‬
‫זה…‬
‫כן, זה העניין.‬
‫בבקשה.‬ ‫-שוקו!‬
‫תודה, ג׳פטו.‬
‫אנו מודים לך על הכנסת האורחים.‬
‫קנדלוויק, שב מול האח.‬
‫באנו כדי לדבר על מה שקרה היום בכנסייה.‬
‫היצירה שלך הבהילה את הציבור.‬
‫מתוקף תפקידי כפודסטה,‬
‫עליי לוודא שהבובה הזאת שלך‬ ‫לא מהווה איום על הקהילה שלנו.‬
‫לא, מה פתאום.‬
‫זה…‬
‫שוקו חם?‬
‫אתה בובה! בחיים שלך לא אכלת!‬
‫זאת בטח הסיבה שאני רעב כל כך!‬
‫אני גווע, אבא! גווע ברעב!‬
‫לא נכון!‬
‫לך ושב מול האח, ותן לי לדבר עם האורחים.‬
‫לא רוצה! אני רוצה שוקו חם!‬
‫בבקשה, אבא! בבקשה!‬ ‫-די…‬
‫הנה, קח.‬
‫יש! תודה!‬
‫כן, פינוקיו…‬ ‫לך ותחמם את כפות רגליך מול האש.‬
‫ציית לאביך.‬
‫כן! אציית בתנאי שאקבל שוקו!‬
‫יש!‬
‫הוא באמת ילד מקסים.‬
‫הפודסטה שומר על הצביון המוסרי של העיירה,‬
‫אתה מבין?‬
‫אסור לערער על סמכותו.‬
‫נכון. ואני לא מוכן שילעגו לי!‬
‫אעשה כרצונך. אני מבטיח.‬
‫אז מה לגבי ילד העץ הזה?‬
‫תיתן לו להתרוצץ חופשי בעיירה כל היום?‬
‫לא, אני אכלא אותו.‬
‫כאן, בבית.‬
‫אני לא מוכן שיכלאו אותי!‬
‫אני אנפץ את החלונות, בחיי!‬
‫הילד החריג הזה… חסרה לו משמעת,‬
‫אבל הוא נראה חזק. עמיד.‬
‫עשוי מעץ אורן איטלקי משובח.‬
‫כן, עץ אורן מצוין.‬
‫לא מושלם, אבל…‬
‫יש לו כוונות טובות.‬
‫היי, נסה להתקרב לאש.‬
‫כדי להתחמם.‬
‫בן, בוא הנה.‬
‫תראה את הבן שלי, קנדלוויק.‬
‫כן.‬
‫נער פשיסט לתפארת.‬
‫גאה. אמיץ.‬
‫גברי, כמו אבא שלו.‬
‫השיניים שלו מושלמות,‬
‫ושום זכר לצהבת.‬
‫אבא? אבא!‬
‫חם לי ברגליים. כמו שוקו.‬
‫תראה!‬
‫מה?‬
‫אש! שרפה בבית שלי!‬
‫כן! תראו אותי!‬
‫תראו!‬
‫אני בוער!‬
‫יש!‬
‫תראה מה עשית, אבא!‬
‫הרסת את האור היפה ברגליים שלי.‬
‫זה מה שקורה כשאין משמעת.‬
‫צריך לשלוח את הילד הזה לבית הספר.‬
‫לבית הספר? את פינוקיו?‬
‫כן. מחר.‬
‫בית הספר.‬
‫איזה יום…‬
‫הגיע הזמן לישון.‬
‫אתה יודע, אבא,‬ ‫אהבתי את הרגליים הקודמות שלי.‬
‫ואהבתי אותן כשבערו.‬
‫פינוקיו, אם תלך לישון,‬
‫אכין לך זוג רגליים חדש בבוקר.‬
‫כמו הישנות?‬
‫טובות יותר מהישנות.‬
‫טובות יותר? אפשר רגליים של צרצר, אבא?‬
‫אולי תכין לי ארבע רגליים?‬
‫לא, רק שתיים.‬
‫שתיים יספיקו.‬
‫לילה טוב, אבא.‬
‫לילה טוב…‬
‫לילה טוב, פינוקיו.‬
‫סבסטיאן?‬
‫כן, פינוקיו?‬
‫מי זה קרלו?‬
‫קרלו היה ילד.‬
‫ג׳פטו איבד אותו לפני שנים רבות.‬
‫איפה הוא שם אותו?‬
‫איך אפשר לאבד אדם שלם?‬
‫התכוונתי ש…‬
‫הוא מת, פינוקיו.‬
‫הוא כבר לא חי.‬
‫זה דבר רע?‬
‫כן.‬
‫זה נטל גדול על אב, לאבד בן קטן כל כך.‬
‫מה זה נטל?‬
‫זה משהו כואב שחייבים לשאת.‬
‫למרות שהוא מכאיב לך מאוד.‬
‫כתבתי הרבה באותו לילה.‬
‫היו לי הרבה דברים להגיד.‬
‫לא על חיי שלי, לשם שינוי,‬
‫אלא על אבות פגומים ובנים פגומים,‬
‫ועל אובדן, ואהבה.‬
‫ולמשך כל אותו ערב, לפחות,‬ ‫היינו כולנו מאושרים ולא מודעים.‬
‫צדקת, אבא!‬
‫הרגליים האלה הרבה יותר טובות מהישנות!‬
‫תראה אותי! אני יכול ללכת אחורה,‬
‫ולקפוץ קדימה!‬
‫קודם לא יכולתי!‬
‫אבא!‬
‫אתה רואה את זה?‬ ‫הוא נראה בדיוק כמוני!‬
‫מה זה?‬
‫פינוקיו! בוא, מהר!‬
‫איזה כיף!‬ ‫אני כל כך אוהב את הרגליים החדשות, אבא!‬
‫אפשר ללכת ליריד?‬
‫אולי, פינוקיו. אולי.‬
‫כרגע, יש לנו עבודה.‬
‫עבודה? אני אוהב עבודה!‬
‫אבא, מה זה עבודה?‬
‫פינוקיו, בבקשה. די לשאול שאלות.‬
‫קוף טיפש!‬
‫- לא להפריע -‬
‫אני בא!‬
‫מה העניין?‬
‫מה אתה עושה פה?‬
‫אמרתי לך לתלות כרזות ולמשוך קהל רב!‬
‫היריד הזה מתמוטט, ואתה…‬
‫אתה לא רואה עד כמה המצב נואש?‬
‫מה?‬
‫בובה חיה?‬
‫אתה בטוח?‬
‫זה יכול להחזיר אותנו לצמרת!‬
‫זה יחזיר אותנו להיות מלכים!‬
‫״הייתי שליט יחיד‬
‫״שנית שוב אהיה שליט‬
‫״באמבטיה חלב יהלומים וזהב‬
‫״אז, ונרצה זאת עכשיו‬
‫״המופע ריתק את כל הקהל‬
‫״אז וולפה היה מהולל‬
‫״היום כל ילד קטן‬
‫״היום גם כל מחותן‬
‫״מעדיף את גארבו, גרדל, ולנטינו‬
‫״הקול של קארוזו‬
‫״יש ג'אז ברדיו‬
‫״הייתי שליט יחיד‬
‫״אלוהים, איזה עתיד‬
‫״גם אביר גם אדיר, תהילה למכביר, אז‬
‫״אז נשיב זאת עכשיו‬
‫״אז תנו אמון‬
‫״בכם וגם בי!״‬
‫עכשיו תוריד אותה.‬
‫עוד. זהו.‬
‫רק עוד קצת.‬
‫עצור.‬
‫זהו זה.‬
‫טוב מאוד, ילד.‬
‫טוב מאוד.‬
‫אבא, יש משהו שאני לא מבין.‬
‫מה, פינוקיו?‬
‫כולם אוהבים אותו.‬
‫את מי?‬
‫אותו.‬
‫כולם שרו לו.‬
‫גם הוא עשוי מעץ.‬
‫למה אוהבים אותו, ואותי לא?‬
‫בוא הנה, פינוקיו.‬
‫אנשים מפחדים לפעמים מדברים שהם לא מכירים.‬
‫אבל בסוף יכירו אותך, ויחבבו אותך, ועל זה…‬
‫אתה מוכן לבית הספר?‬
‫אז אני רוצה לתת לך משהו.‬
‫אני אוהב את זה, אבא!‬
‫אני אוהב את זה!‬
‫מה זה?‬
‫זה ספר לימוד.‬
‫ספר לימוד מיוחד מאוד.‬
‫הוא היה שייך לילד מיוחד מאוד.‬
‫קרלו? הילד שאיבדת?‬
‫הוא היה ילד טוב מאוד, אבא?‬
‫כן.‬
‫ואהבת אותו מאוד?‬
‫כן, אהבתי.‬
‫ואני אוהב.‬
‫אז אהיה בדיוק כמו קרלו!‬
‫אציית ואלך לבית הספר,‬
‫ואהיה הכי טוב שיש.‬
‫ב… מה שעושים שם.‬
‫אתה תתגאה בי!‬
‫״לבית הספר…‬
‫״הולך לבית הספר‬
‫״לבית הספר אלך״‬
‫הוא קיים!‬
‫החלום הזה, הפלא הזה, קיים!‬
‫בבון יפהפה ומבריק שכמוך!‬
‫הוא יהיה שלי!‬
‫״לבית הספר, הולך לבית הספר…״‬
‫בית הספר! יופי טופי!‬
‫מה לומדים בבית הספר, אדון צרצר?‬
‫לומדים לקרוא ולכתוב.‬
‫לומדים את לוח הכפל!‬
‫מה זה לוח הכלפל?‬ ‫-ובכן…‬
‫נגיד שיש לך ארבע עגלות,‬ ‫ובכל אחת יש 27 תפוחים.‬
‫לא אכפת לי מה הלוח אומר.‬ ‫אין לי שום תפוחים, ואני מסרב לשקר.‬
‫לא, זה רק חשבון!‬
‫אז כופלים 4 ב־7…‬
‫ארבע כפול שבע… ואז…‬
‫ואז אני מתבלבל.‬
‫בית הספר כבר לא מוצא חן בעיניי, סבסטיאן.‬
‫מצאנו אותו!‬
‫הבט, ספצאטורה! הנס שלנו!‬
‫הסנסציה שלנו!‬ ‫-היי, זהירות!‬
‫הכוכב שלנו!‬
‫מי, אני?‬
‫כן, כוכב שלי!‬
‫אני הרוזן וולפה! אתה נבחרת!‬
‫בוא ותטעם את חיי השעשועים ביריד,‬
‫בתור כוכב תיאטרון הבובות שלי!‬
‫אל תקשיב לו, פינוקיו!‬
‫הבטחת לאבא שלך שתלך לבית הספר.‬
‫כן, הבטחתי לאבא שלי שאלך לבית הספר.‬
‫רואה? הוא נתן לי את הספר של קרלו.‬
‫״הספר של קרלו״? כן!‬
‫יצירה קלאסית וקאנונית.‬
‫אני מבחין שבתוך תוכך אתה אינטלקטואל.‬
‫אבל למידה מספרים לא משתווה‬ ‫להתבוננות בעולם הרחב במו עיניך,‬
‫ממרומי הבמה המופלאה.‬
‫וואו!‬
‫אתה תראה את כל אומות העולם בעצמך,‬
‫והן ישתחוו וינשקו את כפות רגליך!‬
‫את כפות רגליי החדשות!‬
‫לא, חכה!‬
‫אתה חייב ללכת לבית הספר!‬
‫אה.‬
‫אפשר מחר?‬
‫למרבה הצער, לא,‬
‫מפני שהיום, ורק היום,‬
‫הקרנבל הקקופוני שלנו מבקר בקרבתך.‬
‫אבל אם עליך ללכת לבית הספר,‬ ‫עליך ללכת לבית הספר.‬
‫בוא, ספצאטורה.‬
‫נצטרך למצוא מישהו אחר‬
‫שיאכל את כל הגלידה,‬ ‫והפופקורן, והשוקו החם שלנו.‬
‫שוקו חם?‬ ‫-אוי לא…‬
‫כן, בוודאי.‬
‫שוקו חם ומשחקים כאוות נפשך.‬
‫איזה כיף!‬
‫אולי זה בסדר שטיפ־טיפה אאחר לבית הספר?‬
‫כן, בסדר גמור. אף אחד לא ישים לב.‬
‫אל תשמע לו, פינוקיו!‬
‫יש רק פרט אחרון שדורש התייחסות.‬
‫תחתום פה, פה, ופה. צריך כלי כתיבה?‬
‫לא, פינוקיו!‬
‫ככה?‬
‫מושלם. עכשיו תזהר באש בוערת, כמו כוכב!‬
‫בוא איתי, נערי!‬
‫הכאב…‬
‫החיים הם כזה כאב מייסר.‬
‫אדון ג׳פטו,‬
‫אתה מוכן לרדת?‬
‫סוף סוף!‬
‫משיחנו חזר לגדולתו!‬
‫סליחה.‬
‫הילד שלך לא הגיע היום לבית הספר.‬
‫אבל הוא יצא הבוקר. שלחתי אותו לשם.‬
‫נראה שמדובר בבובה חתרנית.‬
‫הוא בעל חשיבה עצמאית, הייתי אומר.‬
‫כן.‬ ‫-מוטב שתחפש אותו.‬
‫אני מקווה מאוד שמחר‬ ‫נראה את ילד העץ בבית הספר.‬
‫מחר? כן, כמובן.‬
‫היריד ממש נהדר!‬
‫רוצה עוד פופקורן?‬
‫אני לא מסוגל לאכול יותר, אדון דיאבולו.‬
‫כדאי שאלך לבית הספר, אני מניח.‬
‫תישאר קצת, פינוקיו.‬
‫סליחה שעיכבתי אותך, בובה שלי.‬
‫אני לא אוהב שקוראים לי ״בובה״.‬
‫ילד שלי… בובות הן הדבר הכי טוב שיש!‬
‫אין כמו בובות! תרים את היד.‬
‫בובות הן מכובדות מאוד בכל מקום.‬
‫אבל חשבתי שהכי טוב להיות ילד רגיל.‬
‫לא, אנשים אוהבים בובות!‬
‫למשל איל דיאבולו, קולומבינה, פונצ׳ינלו…‬
‫כמובן, יש רק אחד שהוא מלך הבובות.‬
‫כמה הייתי רוצה לפגוש אותו!‬
‫פינוקיו!‬
‫רגע, זה אני!‬
‫זה נכון. אתה פלא! נס!‬
‫הם יאהבו אותך!‬
‫מי?‬
‫״האידיוטים״.‬
‫ילדי העולם הנפלאים.‬
‫תרים רגל.‬
‫כולם יאהבו אותך ויקראו בשמך.‬
‫פינוקיו!‬
‫הבובה החיה!‬
‫אחת ושתיים…‬
‫״­טה דם! טה דם!‬
‫״ממתק ומסטיק גם‬
‫״אוכל‬
‫״זולל‬
‫״עוד גלידה על מקל…״‬
‫פינוקיו!‬
‫לא!‬
‫הספר של קרלו!‬
‫מה?‬
‫שם.‬
‫השיר הזה.‬
‫מניין הוא מכיר את השיר הזה?‬
‫סיוט רודף סיוט.‬
‫״טפטף לי, תופף לי, לועס לי‬
‫״בנך, לועס לו מסטיק ב…‬
‫״שמחה!״‬
‫תודה!‬
‫וכל הממתקים האלה מוצעים למכירה ביריד.‬
‫תודה!‬
‫פינוקיו? מה כל זה?‬
‫מה אתה עושה?‬
‫אבא!‬
‫אני כוכב, אבא! כוכב!‬
‫אוהבים אותי! מקבלים אותי!‬
‫מספיק עם השטויות.‬ ‫היית אמור להיות בבית הספר!‬
‫ומאיפה אתה מכיר את השיר הזה?‬
‫קוף רפה שכל שכמותך!‬
‫הכוכב שלי!‬
‫איפה הכוכב שלי?‬
‫תודה, נחמד מאוד מצדכם.‬
‫הרסת את הספר של קרלו!‬
‫ולא הלכת לבית הספר! למה?‬
‫הבטחת לי שתתנהג יפה,‬
‫כמו…‬
‫-קרלו.‬
‫כן.‬
‫התכוונתי, אבא, אבל…‬
‫כן, פינוקיו. מה?‬
‫עשרה שודדים קפצו מהשיחים ולקחו…‬
‫מהשיחים, ולקחו את הספר.‬
‫אה, הבנתי.‬
‫ומה קרה אז?‬
‫היה להם גרזן, והם רצו שוקו.‬
‫שוקו חם!‬
‫פינוקיו, לא יפה לשקר לי!‬
‫אני אבא שלך.‬
‫אבל זאת האמת.‬
‫אז למה האף שלך צומח?‬
‫הוא לא!‬
‫שקרים, שקרים, ועוד שקרים!‬
‫אני לא משקר!‬
‫תראה את עצמך.‬
‫לכו מפה!‬
‫זאת לא הצגה!‬
‫דווקא כן!‬
‫הנח ליקירי, חתיכת…‬
‫קלפטומן!‬
‫אל תיגע בו!‬
‫אני יצרתי אותו!‬
‫ואני גיליתי אותו!‬
‫הוא לא הבובה שלך, הוא שלי!‬
‫אולי כדאי ש…‬ ‫-הוא לא זה ולא זה.‬
‫הוא שחקן. השחקן שלי.‬
‫תן לי אותו!‬
‫לעולם לא!‬
‫אוי ואבוי.‬
‫איזה כיף זה היה, אבא!‬
‫לא!‬
‫לא…‬
‫פינוקיו!‬
‫הוא צץ משום מקום!‬
‫זה מה שקורה כשנותנים לילדים להתפרע!‬
‫פינוקיו מת.‬
‫זה היה ברור לכל מתבונן בר־דעת.‬
‫אך אני לא ידעתי שהמוות אינו הסוף.‬
‫״איננו כאן‬
‫״אזלו חייו‬
‫״את המת יבכו עכשיו…״‬
‫שמעת את זה?‬
‫מי שם?‬ ‫-חשבתי שהוא מת.‬
‫הוא מת. ראיתי את הניירת בעצמי.‬
‫״לא בשר…״‬ ‫-הלו?‬
‫״וגם לא דם‬
‫״קול קינה כבר חלף נדם…״‬
‫טוב. אז איפה היינו?‬
‫מי מחלק?‬
‫אני, נכון?‬
‫טוב, חבר׳ה. להמר.‬
‫מה הסכום המרבי?‬ ‫-20, טמבל.‬
‫אתה מסתיר שם משהו, נכון?‬
‫בטח יש לו שם איזה 6 שובב.‬
‫מצחיק מאוד.‬
‫אתם משחקים משחק?‬
‫פלאש!‬
‫אני רוצה לשחק! בבקשה, אפשר לשחק?‬
‫מה ב״מת״ לא הבנת, שמנדריק?‬
‫משעמם שם. אני שונא להיות מת.‬
‫אוי, לא. עכשיו עשית את זה.‬
‫מה זה?‬
‫עיבוד.‬
‫לך לבוסית, ילד.‬
‫משם.‬
‫אתה תראה אותה.‬
‫תן לי כבר אס, בבקשה!‬
‫הלו?‬
‫מי אתה?‬
‫יש לי הרגשה שכבר היית פה פעם.‬
‫אני פינוקיו. אני ילד.‬
‫ונראה לי שאני…‬
‫מת!‬
‫אה, כן. אני מבינה.‬
‫ילד העץ…‬
‫עם הנשמה השאולה.‬
‫הגחמה של אחותי.‬
‫טיפשה רגשנית…‬
‫היא נתנה לך חיים, פינוקיו,‬ ‫ולא היית אמור לקבל אותם.‬
‫כמו ששולחן או כיסא לא ראויים להם.‬
‫כתוצאה מכך, אינך יכול למות באמת!‬
‫איזה כיף!‬
‫וזה טוב, נכון?‬
‫ובכן, זה אומר שאינך,‬
‫ושלעולם לא תהיה,‬
‫ילד אמיתי כמו קרלו.‬
‫דבר אחד בלבד נותן ערך ומשמעות לחיי האדם:‬
‫עובדת היותם כה קצרים.‬
‫אל תבין אותי לא נכון. אתה תמות,‬
‫פעמים רבות.‬
‫זו אחת מהן.‬
‫אך אלה אינן מיתות אמיתיות.‬
‫רק תקופות המתנה.‬
‫ישנם כללים, אתה מבין.‬
‫למרות שאחותי מזלזלת בהם.‬
‫שנינו נצטרך לחכות עד שהחול יאזל.‬
‫אתה תישאר כאן, איתי,‬
‫קצת יותר בכל פעם,‬
‫עד קץ הזמנים.‬
‫ואז? אחרי שייגמר החול?‬
‫פשוט אשלח אותך בחזרה, בכל פעם.‬
‫הבנתי.‬
‫אם ככה, אני רוצה לבקש ממך דבר אחד.‬
‫להתראות בפעם הבאה.‬
‫לא.‬
‫פינוקיו…‬
‫כלום. אין הרבה מה לעשות.‬
‫חוששני שהגופה קשיחה.‬
‫הוא תמיד היה קשוח. הוא עשוי מעץ.‬
‫גם אם הוא מת, הוא עדיין יכול להופיע אצלי.‬
‫איך אתה מעז, אדוני!‬
‫תפגין מעט כבוד!‬
‫תפגין אתה כבוד!‬
‫כלפיי וכלפי הרווח הרבעוני הצפוי שלי!‬
‫רבותיי, בבקשה.‬
‫זה לא הזמן לחילוקי הדעות שלכם.‬
‫מה אתה מתכוון לעשות בגופה?‬
‫גופה? איפה?‬
‫פינוקיו! אתה חי!‬
‫הוא בן אלמוות!‬
‫תחי האמנות!‬
‫זה נס!‬
‫לאט לך, ילדי.‬
‫הישען עליי.‬
‫אנחנו חוזרים הביתה.‬
‫רק רגע.‬
‫יש לי חוזה מחייב,‬
‫חתום בידי האמן והאמרגן.‬
‫או שהוא יופיע,‬ ‫או שתהיה חייב לי 10 מיליון לירות!‬
‫זה מגוחך!‬
‫זאת סתם שמש מחייכת.‬
‫זו עדיין החתימה שלו, הלא כן?‬
‫אני ציירתי את זה.‬
‫אני דורש שיפוי מלא, על פי חוק,‬
‫כולל תובלה, שינוע, כל ייצוג עתידי…‬
‫המולדת לפני הכול!‬
‫הילד הזה לא יכול למות!‬
‫הוא החייל המושלם.‬
‫יש לגייסו למחנות הנוער, על פי חוק.‬
‫אתה תלמד להילחם ולירות בנשק,‬
‫ותהיה ילד איטלקי אמיתי.‬
‫אנחנו צריכים ללכת.‬
‫אנחנו באמת צריכים ללכת.‬
‫נדבר אחר כך, אני בטוח.‬
‫לא איתי, אדוני! דבר עם עורכי הדין שלי!‬
‫איזה יום.‬
‫יום כיפי!‬
‫מה נעשה?‬
‫אל תדאג, אבא.‬
‫אצא למלחמה. זה נשמע כיפי.‬
‫אלמד להילחם, ולירות בנשק, ולצעוד ככה…‬
‫לא, פינוקיו.‬
‫מלחמה זה לא כיף!‬
‫מלחמה זה לא דבר טוב. מלחמה…‬
‫המלחמה לקחה ממני את קרלו.‬
‫אז פשוט לא אלך.‬
‫אבל אתה חייב ללכת עכשיו. זה החוק.‬
‫גם כשזה משהו רע?‬
‫כן! כולנו חייבים לציית לחוק,‬ ‫אם נרצה או לא נרצה.‬
‫למה?‬
‫אין לי זמן או סבלנות להסביר לך את זה. אני…‬
‫אני חייב לאיש הזה הון!‬
‫ואתה…‬
‫אתה תילקח הרחק, ותגויס למחנה נוער צבאי!‬
‫תראה מה נהיה ממני בגללך!‬
‫יצרתי אותך כדי שתהיה כמו קרלו.‬
‫למה אתה לא כמו קרלו?‬
‫מפני שאינני קרלו.‬
‫אני לא רוצה להיות כמו קרלו.‬
‫קרלו…‬ ‫-מספיק!‬
‫אתה כזה נטל.‬
‫האף שלו לא צמח.‬
‫מה?‬
‫כשהוא אמר שאני נטל,‬
‫האף שלו לא צמח.‬
‫זה באמת מה שהוא מרגיש.‬
‫אני לא רוצה להיות נטל.‬
‫אני לא רוצה לפגוע באבא‬ ‫ולגרום לו לרצות לצעוק עליי ככה.‬
‫פינוקיו…‬
‫לפעמים אבות מתייאשים, כמו כל אחד אחר,‬
‫והם אומרים דברים…‬
‫דברים שבאותו הרגע,‬ ‫הם רק חושבים שהם מתכוונים אליהם.‬
‫אבל עם הזמן, הם למדים ש…‬
‫שהם לא התכוונו לזה בכלל.‬
‫אתה מבין?‬
‫היי!‬
‫היי, לאן אתה הולך?‬
‫יש לי תוכנית!‬
‫פינוקיו, מה אתה עושה?‬
‫אתה תראה.‬
‫אני הולך ליריד.‬
‫כך אוכל לעזור לאבא, וגם לא אלך למלחמה.‬
‫אשאיר לו פתק עם הסבר.‬
‫לא, פינוקיו. אל תעשה את זה.‬
‫אוי, זה…‬
‫לא!‬
‫לא, אל תעשה את זה!‬
‫תגיד לו שאשלח לו כסף.‬
‫ותגיד לו שאני אוהב אותו,‬
‫ושכבר לא אהיה נטל.‬
‫לא!‬
‫מה? מה זה פה, באמצע ה…‬
‫כוכב אהוב שלי!‬
‫איך אוכל לעזור?‬
‫אם אעבוד בשבילך,‬ ‫תשכח מהכסף שאבא שלי חייב לך?‬
‫בהחלט, ילדי היקר!‬
‫ותשלח לו את החלק שלי ברווחים?‬
‫שקיפות מלאה לכל אורך הדרך.‬
‫שווה בשווה, 50/50.‬
‫כולם לקום!‬
‫אנחנו עוזבים!‬
‫הכאב…‬
‫פינוקיו.‬
‫בני.‬
‫רק רציתי לומר…‬
‫פינוקיו.‬
‫צרצר קטן.‬
‫הוא הלך! ליריד!‬
‫פינוקיו!‬
‫איך אמצא אותו?‬
‫עכשיו אתה רוצה למצוא אותו?‬
‫אחרי כל מה שאמרת? אחרי שקראת לו ״נטל״?‬
‫נטל?‬
‫למה אתה עיוור כל כך?‬
‫כל כך עיוור!‬
‫הילד אוהב אותך.‬
‫יש לו הרבה מה ללמוד,‬ ‫אבל הוא אוהב אותך כמו שאתה.‬
‫היה הורג אותך להחזיר לו באותה מטבע?‬
‫תתחיל להתנהג כמו אבא. אבא אמיתי!‬ ‫לא כמו תרח זקן ועקשן שרק מבכה את אובדנו…‬
‫- הרוזן וולפה, מריונטות מופלאות‬ ‫מופע אחרון בקטניה -‬
‫״אני ואני! כמה שאני מסכן!״‬
‫…עד שהוא לא מבחין באהבה שיש לו!‬
‫אני אומנם חרק, אדוני,‬ ‫אבל אני יכול ללמד אותך דבר או שניים על…‬
‫היי!‬
‫לאן אתה הולך?‬
‫בעקבות בני!‬
‫סליחה, אם יורשה…‬
‫אולי כדאי ש… חכה!‬
‫״צ׳או, פאפא‬
‫״מיו פאפא‬
‫״כי אני נוסע כבר‬
‫״לא אדע אם אשוב או מתי?‬
‫״איש לי לא גילה דבר‬
‫״ואם זמן רב שם יעבור‬
‫״אני אארוז לי פיסה של אור‬
‫״וקול ציפור ופעמון‬
‫״ציור שזיף, צדפים המון‬
‫״ריח של יין ולחם טרי‬
‫״וזיכרון של אבא שלי‬
‫״שלום לפאפא‬
‫״צ׳או, פאפא‬
‫״מיו פאפא‬
‫״כי אני נוסע כבר‬
‫״ומוכן למסע הארוך‬
‫״ויהיה לי נהדר‬
‫״ואיך הזמן שם יעבור‬
‫״על מכשולים יש שם לגבור‬
‫״אולי גם אפגוש גמל נודד‬
‫״פיראט מסוכן על אי בודד‬
‫״יום וליל, שם בשבילי‬
‫״הזיכרון של אבא שלי‬
‫״שלום לפאפא…״‬
‫- ננצח במלחמה! -‬
‫״כשאדלג מעל כל מכשול‬
‫״אז אשתדל לזכור הכול‬
‫״בגשם אני דמעה אמחה‬
‫״ילד גדול אינו בוכה‬
‫״תמיד תמיד שמור אצלי‬
‫״הזיכרון של אבא שלי‬
‫״שלום לפאפא״‬
‫״למען ארצי‬
‫״אני אתגייס‬
‫״אתן את נפשי למען מולדתי‬
‫״אניף דגלה של איטליה‬
‫״אִיל דוצ׳ה! אִיל דוצ׳ה! נשיר ונתפלל‬
‫״האופק כבר נראה‬
‫״נצעד כאן בשורה‬
‫״כמו עיט בשמיים חופשי ומלכותי‬
‫״צעד צעד, אל הניצחון יוביל השביל‬
‫״צעירים! נועזים!‬
‫״איטליה! הריעי!‬
‫״אנחנו חזקים!״‬
‫- מנהיגנו מוסוליני -‬
‫תודה לכם!‬
‫יחי בניטו מוסוליני, הדוצ׳ה שלנו!‬
‫יחי!‬
‫תחנה אחת אחרונה.‬
‫אל תשכח לשלוח את חלקי בכסף הביתה לאבא.‬
‫חלילה, לא אשכח!‬
‫רואה? 50/50.‬
‫מינוס הוצאות, נסיעות, וקידום…‬
‫מחר נגיע לעיירה קטנה על חוף הים,‬
‫קטניה,‬
‫ושם נופיע מול הוד מעלתו,‬
‫הדוצ׳ה!‬
‫הדולצ׳ה?‬
‫לא, כוכב זורח שלי.‬
‫מנהיגנו האמיץ,‬
‫הדוצ׳ה, בניטו מוסוליני!‬
‫הוא שמע על המופע שלנו, ויבוא לצפות בנו!‬
‫הוא ואני קרובים מאוד.‬
‫הנה אנחנו ברומא.‬
‫זה הוא שם, מאחור.‬
‫אתה תביא לי, ולאבא שלך, המון גאווה.‬
‫גאווה.‬
‫סלח לי, אדוני.‬
‫קטניה. אתה מפליג לשם?‬
‫תוכל לקחת אותי לשם?‬
‫אנא?‬
‫רק לחצות את המצר.‬
‫זה לא הים.‬
‫זה בית קברות!‬
‫אוי ואבוי…‬
‫העמלץ עלה מן המצולות הקפואות‬
‫כדי לגבות מחיר בדם ופלדה!‬
‫יצור מפלצתי שגודלו כגודל 20 ספינות,‬
‫וכולו רעב וזעם!‬
‫נו, באמת… אלה סתם מעשיות לילדים.‬
‫קפטן,‬
‫בני נמצא בצידו השני של המפרץ.‬
‫הוא יופיע מחר.‬
‫זה כל מה שיש לי בעולם.‬
‫קח. זה שלך.‬
‫אני רק רוצה לראות אותו שוב.‬
‫צעד וסיבוב…‬
‫יותר במרץ! צעד…‬
‫אפשר לנוח לרגע?‬
‫לא. אתה מתרשל יותר ויותר.‬
‫שום מנוחה.‬
‫חמש דקות, בבקשה.‬
‫שלוש דקות.‬
‫אתה מרגיש בסדר, פינוקיו?‬
‫אנחנו מודאגים.‬
‫אתה נראה כה עייף ומרוט.‬
‫אתה זקוק למנוחה ממושכת.‬
‫גם מכנסיים ואוזן נוספת לא יזיקו,‬ ‫אם תשאלו אותי.‬
‫למה שלא תיסע קצת הביתה, לאבא?‬
‫זה לא מקום טוב בשבילך.‬
‫אני לא יכול.‬
‫אני חייב להמשיך לעבוד, ו…‬
‫לשלוח כסף.‬ ‫-כן…‬
‫האמת היא ש…‬
‫הרוזן וולפה מנצל אותך.‬
‫הוא לא שלח אף פרוטה לאביך.‬
‫מה?‬
‫הוא שומר את כל הכסף לעצמו.‬
‫לא אכפת לו ממך.‬
‫אתה לא האהוב עליו.‬
‫ספצאטורה הוא האהוב עליו.‬
‫תמיד היה. הוא גאון.‬
‫לא! הרוזן וולפה לא היה משקר לי!‬
‫אני הכוכב שלו!‬
‫אתם סתם מקנאים!‬
‫אתה חושב שנמצא אותו, סבסטיאן?‬
‫את פינוקיו שלי?‬
‫כן.‬
‫הרי…‬
‫״אבי תמיד נהג לומר‬
‫״׳קפוץ היום ולא מחר׳‬
‫״הטל בבוקר יותר טוב‬
‫״אבי תמיד נהג לומר…״‬
‫אריוודרצ׳י!‬
‫״מחה דמעה, סלק מכאוב‬
‫״את נשמתך אל תטביע בתקווה ל…״‬
‫זה אני!‬
‫תראו, הנה הוא!‬ ‫-זה הוא!‬
‫זה פינוקיו!‬ ‫-תודה, תודה. נחמד מצידכם.‬
‫לא כרגע, צר לי.‬
‫חתיכת קוף עלוב, מכונם ומטורלל!‬
‫מה אמרת לו?‬
‫בלילה שלפני ההופעה הגדולה!‬
‫אני עלול להפסיד הכול בגללך!‬
‫יש לך מושג מי יהיה פה?‬
‫מצאתי אותך מוטל בכלוב, בגשם.‬
‫היית מוטל שם כמת.‬
‫אף אחד לא רצה אותך, ואני הצלתי אותך.‬
‫הושעתי אותך!‬
‫הייתי צריך לתת לך למות!‬
‫היי! תפסיק!‬
‫תפסיק להכאיב לו!‬
‫זה לא עניינך, פינוקיו.‬
‫אתה כוכב. לך ותעבוד על הצעדים שלך.‬
‫אני דורש שתפסיק!‬
‫בעצמך אמרת! אני כוכב המופע,‬
‫ולא אסכים שתתייחס ככה לשחקן משנה.‬
‫ומה שמעתי? אבא שלי לא קיבל שום כסף?‬
‫אולי אלך הביתה בזה הרגע ואשאל אותו!‬
‫מה תגיד על זה?‬
‫תופיע מול הדולצ׳ה בעצמך!‬
‫נראה לי שלא הבנת את טיב היחסים בינינו,‬ ‫מִפגָע אש קטן שלי.‬
‫אני הבובנאי,‬
‫ואתה הבובה.‬
‫אני האדון,‬
‫ואתה העבד!‬
‫ואתה תעשה מה שאומרים לך,‬
‫עד שגוף העץ שלך יירקב,‬
‫ואז אשרוף אותך בקמין שלי!‬
‫אולי אין לך חוטים,‬
‫אבל אני שולט בך.‬
‫אתה מציית לי!‬
‫קפיש?‬
‫ספצאטורה.‬
‫בן יודע שאביו עדיין חי.‬
‫הוא יחפש אותנו. אתה תראה.‬
‫אין לך מה לדאוג.‬
‫קל לך לדבר!‬
‫הערב נאכל!‬
‫איזה מזל יש לנו!‬
‫הוד רוממותך!‬
‫כתבתי את המופע הזה במיוחד בשבילך!‬
‫אני אוהב בובות.‬
‫היי, ספצאטורה!‬
‫אתה יודע, אני חושב שכדאי‬ ‫שהמופע הערב יהיה מיוחד במיוחד,‬
‫לכבוד הדולצ׳ה החשוב כל כך.‬
‫יש לי רעיונות ממש טובים.‬
‫שיהיה במזל, בובה שלי.‬
‫תשמח את הדוצ׳ה, וארעיף עליך תהילה!‬
‫נעשה לו הצגה שהוא לא ישכח לעולם.‬
‫״למען ארצי אני אתגייס‬
‫״עם קקי בקסדה את האויב אני מחפש‬
‫״חרבון בריא, ארצי שלי…״‬ ‫-חרבון?‬
‫כן, חרבון, הוד רוממותך.‬
‫״על דוצ׳ה, על דוצ׳ה, נפליץ ונתפלל‬
‫״תאכל ת׳סמארק שלך, אתרום עוד בשמחה״‬
‫קקי!‬
‫- הוד חרבנותו‬ ‫מוסו־קקי -‬
‫״כמו חיתול מרוח, מסריח וחופשי‬ ‫אתה תקעת פלוצים בתאי השירותים‬
‫״מחורבנים! צעירים!‬
‫״היא קקי ענקי היא קקה, היא ארצי!״‬
‫את הבובה הזאת אני לא אוהב.‬
‫תירו בו.‬
‫ותשרפו את הכול.‬
‫היי, זה אני!‬
‫זה שוב הוא.‬
‫אני לא יכול למות!‬
‫אנחנו יודעים.‬
‫אני לא יכול למות.‬
‫אני לא יכול למות!‬
‫תעבור בדלת.‬
‫היית מאמינה?‬
‫ברחתי ממלחמה, ירי, אש…‬
‫נדרסתי!‬
‫אני יכול למות המון!‬
‫אני הילד הכי בר־מזל בעולם!‬
‫לדעתי, הוטל עליך נטל נורא.‬
‫נטל?‬
‫לא נכון!‬
‫נורא להגיד דבר כזה לילד!‬
‫החיים יכולים להביא סבל רב,‬
‫וחיי נצח יכולים להביא סבל נצחי.‬
‫זה לא כזה נורא.‬
‫כן, אני חוטף מכות בכל פעם,‬
‫אבל ברגע שאחזור, אלך הביתה לאבא שלי.‬
‫אבל פינוקיו,‬
‫מה יקרה אם לא תראה את אביך שוב?‬
‫ודאי שאראה.‬
‫למה שלא אראה?‬
‫לך אולי יש חיי נצח,‬
‫אבל לחבריך וליקיריך אין.‬
‫כל רגע שאתה חולק איתם עשוי להיות האחרון.‬
‫רק כשמישהו ימות,‬ ‫תדע כמה זמן יכולת לבלות איתו.‬
‫אני לא מבין.‬
‫את יכולה לספר לי עוד?‬
‫בבקשה?‬
‫לא!‬
‫ידעתי!‬
‫הוא קם לתחייה!‬
‫היי, קנדלוויק.‬
‫רובנו יכולים למסור את חיינו למולדת‬ ‫פעם אחת בלבד, אבל אתה…‬
‫לך אין גבול!‬
‫אני?‬ ‫-כן!‬
‫אתה!‬
‫אם תשמע בקולי, ותלמד לציית,‬
‫תהיה החייל המושלם.‬
‫אבל אבא שלי…‬
‫תשוב הביתה כגיבור.‬
‫כל אבא היה גאה בבן שכזה.‬
‫הגענו.‬
‫וואו!‬
‫מה כל זה?‬
‫יחידת עילית מיוחדת לצעירים פטריוטיים.‬
‫מה זה ״עילית״?‬ ‫-זה אנחנו.‬
‫אנחנו נלמד להיות חיילי עילית!‬
‫נלמד? כמו בבית ספר?‬
‫לקרוא ולכתוב ולעשות קפלים וכל זה?‬
‫אתה מצחיק.‬
‫הקשיבו.‬
‫יש דיווחים על מטוסי אויב באזור,‬
‫אבל אנחנו נמשיך בתרגילים מחר.‬
‫מישהו פה מפחד מהאויב?‬
‫לא, המפקד!‬
‫יופי.‬
‫אתם אולי ילדים, אבל יש לכם לבבות של גברים.‬
‫מחר תתאמנו לתפארת איטליה!‬
‫מחר המולדת תתגאה בכם!‬
‫פינוקיו.‬
‫-כן.‬
‫למה התכוון אבי כשהזכיר את המטוסים?‬
‫לא יודע.‬
‫אני עדיין לא בדיוק מבין מה אנחנו עושים פה.‬
‫מכשירים אותנו להיות חיילים.‬
‫למלחמה.‬ ‫-אבל…‬
‫אבא שלי אמר שמלחמה זה רע.‬
‫זה בגלל שהוא פחדן.‬
‫פחדן? אבא שלי?‬
‫טוב, הוא מפחד ממלחמה, לא?‬
‫אבא שלי אומר‬ ‫שמי שמפחד למות למען המדינה הוא חלש.‬
‫הוא פחדן.‬
‫אתה מפחד?‬
‫ממש לא!‬
‫אז גם אני לא, וגם לא אבא שלי.‬
‫אני אוהב מלחמה.‬ ‫-אני יותר!‬
‫אני אוהב אותה 24/7, כל יום וכל הזמן.‬
‫גם אני!‬
‫טוב, עוד נראה בקשר לזה!‬
‫אראה לו שאני לא פחדן.‬
‫אגרום לו לחבב אותי.‬
‫אתה יודע, כל אבא אוהב את הבן שלו.‬
‫אבל…‬
‫אבות מתייאשים לפעמים,‬
‫כמו כל אחד אחר,‬
‫הם אומרים דברים שבאותו הרגע,‬ ‫הם רק חושבים שהם מתכוונים אליהם.‬
‫אבל עם הזמן הם למדים‬ ‫שהם לא התכוונו לזה בכלל.‬
‫והם יכולים גם לקרוא לך בכינוי גנאי, כמו…‬
‫״נטל״, או ״פחדן״.‬
‫אבל בפנים,‬
‫הם אוהבים אותך.‬
‫אתה מפחד?‬
‫למות?‬
‫אני? לא.‬
‫מתי כמה פעמים.‬
‫זה לא נורא.‬
‫יש שם ארנבים, ומשחקי קלפים,‬
‫והמון חול.‬
‫חול כחול.‬
‫אתה ממש מוזר.‬
‫לא יותר ממך, חבר!‬
‫אני שמח שאתה כאן.‬
‫גם אני.‬
‫וכמו בכל האימפריות הגדולות,‬
‫גורל איטליה יעוצב‬
‫בידי הנוער החזק שלה.‬
‫היום תעשו את טבילת האש שלכם.‬
‫תתחלקו לשתי קבוצות.‬
‫במרכז שדה הקרב עומד מגדל.‬
‫הקבוצה הראשונה שתניף דגלה בראש המגדל‬ ‫תהיה המנצחת.‬
‫וזכרו:‬
‫לא משנה מי חבר בקבוצה השנייה;‬
‫הוא האויב שלכם.‬
‫ושהטוב ינצח,‬
‫ויביא תהילה לקבוצה שלו‬
‫וכבוד לכולנו.‬
‫הרובים טעונים בצבע,‬
‫והרימונים בקונפטי.‬
‫סמנו את ההרוגים שלכם, בנים.‬
‫בשם איטליה!‬
‫היי!‬
‫זהירות!‬
‫חכו!‬
‫קדימה, חבר׳ה!‬
‫קדימה!‬ ‫-הסתער!‬
‫זהירות!‬
‫יותר מהר! אחריי!‬
‫קח!‬
‫שניכם כאן. למה?‬
‫שנינו ניצחנו, אבא!‬
‫האומנם?‬
‫ואיך הגעתם למסקנה הזו, אם אפשר לשאול?‬
‫זה היה תיקו.‬
‫שנינו הגענו ראשונים.‬
‫בסדר גמור.‬
‫קנדלוויק,‬
‫תירה בבובה.‬
‫אבל אבא…‬
‫זה אקדח אמיתי.‬
‫קח את התהילה שלך, בן!‬
‫תירה בבובה!‬
‫התמקמו על החומות!‬
‫הגנו על המרכז!‬
‫בשם איטליה!‬
‫אנחנו מותקפים!‬
‫אמרתי לך לירות בבובה!‬
‫לא! לא אתן לך לעשות את זה!‬
‫כל חיי, אבא,‬ ‫אני רק מנסה לעשות את הטוב בעיניך.‬
‫אבל לעולם לא אצליח!‬
‫צדקת.‬
‫אני רזה, וחלש, ורופס,‬
‫כמו פתיל של נר.‬
‫כל הזמן מפחד.‬
‫אבל גם אז, עם כל הפחד שאני חש,‬
‫אני יכול לסרב לך.‬
‫את זה אני יכול לעשות.‬
‫אני לא מפחד לסרב.‬
‫ואתה?‬
‫פחדן מטונף!‬
‫כן, אתה חלש.‬
‫אתה לא בן שלי!‬
‫קנדלוויק!‬
‫בובה!‬
‫על הרגליים!‬
‫זה הזמן לשיעור הסופי.‬
‫עכשיו,‬
‫תדע מה זה לשרת באמת את המולדת!‬
‫פינוקיו!‬
‫שלום, מורד קטן שלי.‬
‫מצאתי אותך סוף סוף.‬
‫איבדתי את הכול,‬
‫ועכשיו גם אתה תאבד.‬
‫קנדלוויק!‬
‫שלום לך, כוכב שלי.‬
‫לא! איפה קנדלוויק?‬
‫ספצאטורה!‬
‫בבקשה, עזור לי!‬
‫אין לו בעולם דבר מלבדי, המסכן.‬
‫סלחתי לו!‬
‫אבל אתה!‬
‫אתה בזבזת את הכול!‬
‫תן את הלפיד, ספצאטורה.‬
‫ספצאטורה!‬
‫תן את זה, קוף מכונם שכמוך!‬
‫שחרר אותי!‬
‫האם החוזה בינינו חסר ערך?‬
‫אני אעשה את שלי,‬
‫ואתה… אתה תבער!‬
‫תבער באור בוהק…‬
‫כמו כוכב!‬
‫זה חם!‬
‫יותר משוקו!‬
‫הצילו!‬
‫בבקשה! הצילו!‬
‫הצילו!‬
‫איך יכולת לעשות לי את זה?‬
‫ובשביל בובה!‬
‫שיקוץ מתועב שכמוך!‬
‫לא תבגוד בי שוב!‬
‫ספצאטורה!‬
‫ספצאטורה.‬
‫האם אראה אי פעם את אבא?‬
‫תראה! אי!‬
‫שחה!‬
‫״ואם תישא מבט אליי‬
‫״ליבי מיד יחלים…״‬
‫אבא?‬
‫אבא!‬
‫אתה חי!‬
‫פינוקיו!‬
‫פינוקיו שלי.‬
‫אהבה זה כואב.‬
‫אתה תהיה בסדר, אבא.‬
‫כשתרגיש יותר טוב, נחזור הביתה. בסדר?‬
‫לא, פינוקיו. לא.‬
‫אין דרך לברוח מהיצור האיום הזה.‬
‫הוא עולה להתחמם באור השמש‬ ‫פעם בעשר שנים בערך.‬
‫בקרוב הוא יצלול אל מעמקי‬
‫הפינה האפלה והקרה ביותר באוקיינוס,‬ ‫שם הוא חי, ו…‬
‫יגרור אותנו מטה יחד איתו.‬
‫אלוהים! זהו זה!‬
‫בואו אחריי!‬
‫אחריך? לאן?‬
‫במעלה המגדלור, אל החופש!‬
‫פתחי הנשימה! נוכל לטפס ולצאת דרכם!‬
‫בחיים לא נגיע! זה רחוק מדי!‬
‫פינוקיו יכול לעזור!‬
‫פינוקיו, תראה…‬
‫מה, פינוקיו?‬
‫אבא, אני שונא אותך!‬
‫מה?‬
‫מה אתה…‬ ‫-ואני שונא גם אותך, ספצאטורה!‬
‫ואותך, סבסטיאן ג׳. צרצר!‬
‫כן, הבנתי!‬
‫רק הפעם, תשקר, ילדי!‬
‫כן, בדיוק! תשקר!‬
‫קוראים לי פנוצ׳יו!‬
‫עוד, פינוקיו!‬
‫אני אוהב ריח של בצל!‬
‫אני אוהב… אני אוהב מלחמה!‬
‫אני רוצה להיות לכוד פה לנצח נצחים!‬
‫כן, ככה!‬
‫טפסו! כולם לטפס!‬
‫מהר! קדימה!‬
‫מה…‬
‫רגע…‬
‫אוי, חי נפשי…‬
‫רגע!‬
‫ככה!‬
‫אל תסתכל מטה, פינוקיו!‬
‫הבט אליי!‬
‫הבט אל אבא שלך!‬
‫הוא עומד להתעטש! מהר!‬
‫לא!‬
‫תפסתי אותך, בני!‬
‫תחזיק חזק, ילדי!‬
‫הצילו!‬
‫אוי לא!‬
‫פינוקיו!‬
‫אבא!‬
‫הוא בדרך אלינו! מהר!‬
‫קדימה, ספצאטורה! אתה מסוגל!‬
‫כן! מהר יותר, ספצאטורה!‬
‫תחזיקו חזק!‬
‫לא! לא עכשיו!‬
‫תחזירי אותי, עכשיו! בבקשה!‬
‫אני חייב לחזור כדי להציל את אבא שלי.‬
‫אתה מכיר את הכללים, פינוקיו.‬
‫על כל החול ליפול, רק אז תוכל לחזור.‬
‫אין זמן! הוא עומד למות!‬
‫חוק זה חוק.‬
‫וכשעוברים על החוק,‬
‫משלמים מחיר כבד.‬
‫אם תחזור לשם עכשיו, לפני הזמן,‬
‫תהפוך לבן תמותה.‬
‫אולי תציל את ג׳פטו,‬
‫אבל תמות, פינוקיו.‬
‫ואלה יהיו חייך האחרונים.‬
‫לא אכפת לי!‬
‫תחזירי אותי!‬
‫קדימה!‬
‫לא אני, ילד עץ.‬
‫תעבור על החוקים.‬
‫נפץ אותם.‬
‫אם אתה בטוח.‬
‫ובכן, חזור אל אביך, ילד,‬
‫והפק מזה את המיטב.‬
‫הצלחנו!‬
‫אני לא מאמין!‬
‫פינוקיו.‬
‫ילדי.‬
‫תתעורר, פינוקיו.‬
‫כמו בפעם שעברה.‬
‫קום.‬
‫אתה בסדר. אתה…‬
‫אתה כאן.‬
‫בני היקר.‬
‫אינך רואה אותי?‬
‫אתה חי!‬
‫אתה חופשי. אני…‬
‫אני זקוק לך.‬
‫בני…‬
‫אדון ג׳פטו.‬
‫רציתי רק להסב לך אושר.‬
‫והצלחת.‬
‫נתת לי אושר.‬
‫אושר נורא כל כך.‬
‫אנא, החזירי אותו אליי.‬
‫כדי להציל אותך, הוא נהפך לילד אמיתי.‬
‫וילדים אמיתיים לא חוזרים.‬
‫אני יודע.‬
‫אני יודע. אבל…‬
‫זה לא הוגן!‬
‫בעולם הזה,‬ ‫מה שנותנים זה מה שמקבלים! זוכרת?‬
‫והילד הזה נתן…‬
‫הוא נתן כל מה שהיה לו לתת!‬
‫אמרת שאם אמלא את תפקידי,‬ ‫שאם אלמד את פינוקיו להיות ילד טוב,‬
‫ואוביל אותו למעשים טובים,‬ ‫תעניקי לי משאלה אחת.‬
‫אכן.‬
‫והאם עמדת במשימה?‬
‫טוב, בסדר.‬
‫אולי לא הצלחתי כל כך.‬
‫אולי פישלתי קצת. או הרבה. אבל…‬
‫עשיתי כמיטב יכולתי. זה הכי טוב שאפשר.‬
‫למדתי את זה מפינוקיו.‬
‫טוב, הוא למד את זה ממני‬ ‫ואז לימד אותי את זה שוב!‬
‫ואת יודעת למה? מפני ש…‬
‫מפני שהוא היה טוב.‬
‫אם כן, צרצר אצילי,‬
‫בחר בתבונה.‬
‫שככה יהיה לי טוב…‬
‫הלוואי שהוא יחזור לחיים!‬
‫בסדר.‬
‫ילד קטן עשוי עץ אורן,‬
‫קום לך עם השמש,‬
‫והתהלך בארץ.‬
‫היה לו לבן.‬
‫האר את ימיו,‬
‫כדי שלא יהיה עוד לבדו.‬
‫פינוקיו.‬
‫ילדי.‬
‫ניסיתי להפוך אותך למישהו שאינך.‬
‫אז…‬
‫אל תהיה קרלו, או אף אחד אחר.‬
‫תהיה בדיוק מי שאתה.‬
‫אני…‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫בדיוק כמו שאתה.‬
‫אז אהיה פינוקיו,‬
‫ואתה תהיה אבא שלי.‬
‫זה בסדר?‬
‫זה בסדר.‬
‫החיים הם מתנה נפלאה.‬
‫וכך חיינו את חיינו.‬
‫מט.‬
‫לא ראינו עוד את רוח היער.‬
‫ג׳פטו הזדקן.‬
‫פינוקיו לא.‬
‫וכשהגיע זמנו,‬
‫ג׳פטו עזב.‬
‫בבוקר חורפי אחד,‬ ‫פינוקיו מצא אותי על אדן החלון.‬
‫חדלתי לזוז.‬
‫אז הוא שם אותי בקופסת גפרורים,‬
‫והוא נושא אותי איתו עד היום.‬
‫אצלו בלב.‬
‫- כוכב ההצגה -‬
‫- ספצאטורה -‬
‫הוא יצא אל העולם,‬
‫והעולם, אני מאמין,‬
‫חיבק אותו בחזרה.‬
‫מזמן לא שמעתי ממנו.‬
‫האם הוא ימות בסופו של דבר?‬
‫אני חושב שכן.‬
‫ואולי זה סימן שהוא ילד אמיתי.‬
‫מה שקורה קורה,‬
‫ואז…‬
‫אין יותר.‬
‫- גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו -‬
‫אתה מתכוון להמשיך לקשקש, או לשחק?‬
‫אכפת לך?‬
‫סיפרתי את סיפור חיי!‬
‫היו לך חיים טובים!‬
‫די טובים.‬
‫קדימה, חבר׳ה.‬
‫״אבי תמיד נהג לומר‬
‫״׳קפוץ היום ולא מחר׳‬
‫״הטל בבוקר יותר טוב״‬
‫- על־פי הספר ״פינוקיו״ מאת קרלו קולודי -‬
‫״אבי תמיד נהג לומר,‬ ‫׳מחה דמעה, סלק מכאוב‬
‫״׳את נשמתך אל תטביע‬
‫״׳בתקווה למחר טוב׳‬
‫״חשוֹב חיובי‬
‫״חשוֹב כמו אבי‬
‫״כוכב שצנח נפל חורבן לא הביא‬
‫״חשוב חיובי בכל רגע נתון‬
‫״חושך שפתאום נפל‬
‫״האפיל הכול סביבי, ניסיתי לקום‬
‫״אבל הגלגל של חיינו מסתובב מצד אל צד‬
‫״ועולה ויורד, ואני מקופל פָּל פָּל‬
‫״לשנות אפשר‬
‫״להיאבק מותר‬
‫״וביום קר וגם רטוֹב, זכור שמחר יהיה שוב‬
‫״יותר טוב‬
‫״השיר יצא אל האוויר‬
‫״נושא פשוט הוא מעביר‬
‫״רסיס של אור, דרורים ברחוב‬
‫״כל אתגר שעליו תחשוב‬
‫״זכור שמחר יהיה שוב יותר טוב‬
‫״יותר טוב‬
‫״חשוֹב חיובי‬
‫״חשוֹב כמו אבי‬
‫״תן ללבך לשיר‬
‫״בליל אביבי‬
‫״חשוֹב חיובי‬
‫״בכל רגע נתון‬
‫״מיתרים רוטטים‬
‫״עוף עם הצליל, כל כובד תקליל‬
‫״תוכל לתקן‬
‫״להשיב את האין‬
‫״וביום קר וגם רטוֹב‬
‫״זכור שמחר יהיה שוב‬
‫״יותר טוב‬
‫״צבעי מים צובעים‬
‫״שקיעות של זהב‬
‫״כל קו בעט - נהר הוא‬
‫״צליל של גיטרה‬
‫״כמו אנחה של עוגב‬
‫״הדברים הקטנים אשר אהבנו‬
‫״חשוֹב חיובי‬
‫״חשוֹב כמו אבי‬
‫״תן ללבך לשיר‬
‫״בליל אביבי‬
‫״חשוב חיובי בכל רגע נתון‬
‫״פעמון מצלצל‬
‫״ברוח מצטחק כמו עפיפון‬
‫״כי שוב גלגל חיינו סב ומסתובב‬
‫״מצד אל צד ועולה ויורד, ואני מקופל פָּל פָּל‬
‫״תוכל לתקן‬
‫״כי לבך מתרונן‬
‫״תן לעולם להסתובב‬
‫״זכור שמחר יהיה שוב‬
‫״זכור שמחר‬
‫״זכור שמחר יהיה שוב‬
‫״יותר טוב״‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין‬
‫- מוקדש לאבי ולאימי -‬