Har sovet dårlig.
Mareritt.
Tviler på at jeg er den eneste.
Men Wiley ser uthvilt ut.
- Hallo. - God morgen.
God morgen. Alt i orden?
Ja da. Jeg ringer bare for å si god morgen.
Takk. God morgen.
- Og hunden din? - Han er ikke min hund.
Han er en hund. Og han snorker og sparker rundt seg i søvne.
Så dessverre er han...
Hva sier man?
Unhaltbar? Okungaphatheki?
Uholdbar.
Ja, han er en uholdbar hund.
Jeg må på jobb.
Men har du hørt noe?
Om Siegel-jenta?
Ja.
Siden du ringte meg for fire timer siden?
Nei, det har vært stille her.
OK. Bra. Vi snakkes senere. Takk for...
Jeg sier det igjen. Jeg liker ikke at du tok denne saken.
Jeg vet det.
Hvorfor sier hun det hele tiden? Hva er hun så bekymret for?
Bortsett fra dopet og marerittene
og rykningene i hånden,
er alt bra.
Nok en vakker dag i California.
- Jeg har prøvd å få tak i deg. - Jeg skrudde av telefonen. Hva er det?
I går kveld kom det en mann...
Unnskyld. Jeg lager frokost. Det kom en mann
og spurte om Carmen og deg. Jeg sa ingenting, spilte bare dum.
Jeg vet vel ikke hva søsteren min tjener penger på.
Men jeg tror ikke de trodde på det.
Beklager, men ungene er her, og han fyren skremte meg skikkelig.
- Jeg kommer. - OK.
- Seriøst? - Jeg mente det ikke.
Flott jobbet, Teresa. Super-duper.
Hei. Går det bra?
Unnskyld. Jeg hadde ikke noe valg.
Der har vi henne. Melanie Matthews.
Charlie er en gammel venn jeg gjerne samarbeider med.
Jeg stoler på henne.
Jeg var i dusjen.
Hva skjer?
Hvor?
OK, jeg kommer.
Hun overvåker Melanie Matthews.
Ikke at jeg tror Melanie står bak Olivias forsvinning.
Men etter i går er det tydelig at hun vet mer enn hun vil si.
- Har du fått hund? - Hei, Charlie.
Han er ikke min. Hvor lenge har hun vært der?
- Åtte og et halvt minutt. - Hvordan virket hun?
Vet ikke, Suge. Hun virket som en helt vanlig dame i bil.
- Tror du Olivia Siegel er der inne? - Jeg vet ikke hvem som er der.
Ser du den flunkende nye pickup-en?
- Ja. - Fin bil, ikke sant?
For fin til dette nabolaget.
Ser du pickup-en tvers over gaten? Akkurat samme type.
Og fyren ved rattet hører ikke på musikk, ser ikke på mobilen. Han følger med.
Ja, han er på jobb.
Jeg liker det ikke. Jeg går og tar en titt.
Hvis jeg ikke er tilbake om ti...
Ja. Og jeg sender registreringsnummer til Ruby.
OK.
Jeg sier jo at jeg ikke vet.
- Akkurat. - Din venn Clifford er
en kødd av en konemishandler og, så vidt jeg forstår,
hovedmistenkt for drapet på Teresas søster.
Så hvis jeg hadde visst hvor han var,
ville jeg ha snakket med politiet lenge før du rakk å spørre.
- Jeg tror du lyver. - Jeg vet virkelig ikke.
Gud, jeg orker ikke. Vi prøver noe annet.
Vasquez, som i Carmen.
Frokostgutt, kan du komme med...
Olivia er koblet til Carmen Vasquez via Clifford Carter og Melanie...
Nei, jeg skjønner. Det rimer.
Logikken i det rimer.
Men på et ulogisk, intuitivt plan...
...er koplet til hvem faen det er som er der oppe.
- Så... - Faen.
Ikke nå. Jeg må videre.
Ikke nå.
Jeg tror du lyver, men jeg er ikke helt sikker
fordi du har noen logiske poeng.
Så vi setter Teresas hånd ned i denne blenderen...
Ikke nå.
- ...skrur på og ser hva som skjer. - Hva?
Du kommer til å hyle.
Og ungene der inne begynner å grine.
Men hva gjør du? Hva har du å fortelle om Cliff da?
Det er det jeg mest nysgjerrig på.
Kom igjen.
Så la oss se.
- Nei! - OK! Jeg skal si det!
- Å, ja da. - Nei!
Slutt!
Teresa, lukk opp!
Teresa, jeg vet du er hjemme. Jeg hører deg. Lukk opp,
Jo flere, jo bedre.
Kom igjen, Teresa.
Dette har vi snakket om, Teresa. Du må ta telefonen.
Beklager at ingen lukket opp. Vi lagde smoothie.
Hvem er disse folka?
Hvem er du, kompis?
Jeg er ikke kompisen din. Jeg er tilsynsfører og har ansvar for Teresa.
- Du er tilsynsfører? - Det ser ikke ut her.
Har du glemt at de kommer fra barnevernet?
Du glemte avtalen din. Du glemte... Flotte greier.
Alle ut! Kom igjen. Du blir her og hjelper henne å rydde. Alle andre ut.
Ellers sjekker jeg om det er flere her som er ute på prøve.
Kom dere ut! Ut med deg, kompis.
Nei, du.
Nei, hva for noe? Ut!
Den dressen? Og klokka? Nei, du.
En tilsynsfører kunne jobbet et helt liv uten å få råd til det der.
Liker du dressen?
Si hvem du er.
Det er fristende. Men hva om jeg heller...
Hva?
Det er Charlie.
Hva?
Hva faen?
Du blir med meg.
- De går ingen steder. - OK.
Sitt stille.
- Hent ungene. - Hva faen, Sugar?
Nettopp.
Jeg ba deg passe bilen som din egen mor.
Jeg vet det.
Faen.
- Takk. - Greit.
- Charlie, få dem vekk herfra. - Ja. Hva med hunden?
Sjef.
Vi ble lurt.
Ring Manny.
Han svarer ikke.
- Vi må dra. - Hva?
Vi må dra.
Fulgte du etter meg?
Inn med deg. Flink bisk.
Det går bra. Jeg har deg.
Hallo, der. For en hyggelig overraskelse.
Håper det var greit at jeg kom.
Uten å ringe.
Ingen fare.
Vil du komme inn?
Jeg må be om en tjeneste.
Ja, det er klart.
John Steven Sugar, født 2. september 1976 i Chagrin Falls i Ohio.
Ett søsken. Faren var elektriker.
Han døde da John var 12. Moren er pensjonert lærer.
Skal vi se. Smart gutt.
Gode karakterer fra offentlig skole.
Kullets beste ved Vassar. Etterpå, og dette er interessant,
fikk han plass ved DLI i Monterey.
Det er forsvarets språkskole. Russisk, spansk, urdu og alt annet.
De lærer alt på bare noen uker.
- Oi, sann. Hva slags folk er det? - Mange forskjellige.
Offiserer i militæret, ansatte i utenriksdepartementet,
- fremtidige diplomater. - Spioner?
Ja. Hvem er denne fyren, Kenny?
Grav videre.
Jeg er glad det gikk bra.
Glad du er like hel.
Du må forklare hva som foregår.
Hva gjorde du der? Hvordan kjenner du Teresa?
Jeg jobber frivillig på et krisesenter. Hjelper kvinner ut av voldelige forhold.
Jeg hjalp Teresa da hun ville vekk fra den bedritne ektemannen sin.
Og så for en måned siden, ringte søsteren hennes.
Begge er flotte damer, men de har elendig hell med menn.
Og Olivia hjalp meg på den tiden. Hun elsket det.
Hun fikk noe annet å tenke på.
Man glemmer alt man sliter med selv.
Hun var så glad i Carmen. De ble gode venner.
Og da ruset ikke Olivia seg?
Hun var nykter.
Til...
Og så da? Noe må ha skjedd.
Den kvelden ringte hun meg fra Carmen.
Hun var ordentlig redd.
Det er ille.
Carmen tok ikke telefonen, og jeg ringte og ringte.
Så jeg dro bort dit.
Det var masse blod, og hun...
Carmen...
Så jeg ringte politiet. Jeg slo nummeret.
Og det lå en pistol på peishyllen, og jeg skjønte ingenting. Men så kom det en fyr.
Og han bar på en likpose.
Hvem i helvete har med seg likposer?
Hvem... Hvem?
Pistolen lå der. Og han sto der.
Han så meg, men ikke at jeg så ham.
Og så...
Ja.
- Det var ikke meningen. - Det går bra.
Hun gjorde ikke noe galt.
- Hvorfor ringte dere ikke politiet? - Jeg sa det mange ganger:
"Vi burde ha ringt." Men hun nektet.
- Hun ville ikke ha noen skandale. - Hva? Jeg har sett Cliffords rulleblad.
Politiet ville gitt henne medalje.
Hun gjør hva som helst for familien sin.
De har ikke vært i tabloidpressen på to år.
- Oi. - Og så skjer dette.
Hun fikk panikk. Det gjorde vi begge.
Det var siste gang jeg så henne.
Hun er jo ungen min.
Det er i hvert fall sånn jeg oppfatter det.
Men det var dumt.
Hun gjør mye dumt, men det gjør jo jeg også.
Så, ja vel.
Du er glad i henne.
Hvis man skal gjøre noe dumt er det den beste grunnen som fins.
Du snakker som en typisk jomfru.
Vi kommer til å finne henne. OK?
Jeg finner henne.
Det lover jeg.
Hvem er du, John Sugar?
Hvem er dette?
Etter DLI ble han marinesoldat.
Merkelig liv. Verken kone eller unger?
- Hvordan kan jeg ta ham? - Du kan jo prøve moren.
Det er sant.
Helen Sugar.
Bor i Flagstaff i Arizona.
Jeg har sett råklippen, Bernie. Han er storartet.
Jeg sier ikke noe annet. Han spiller godt.
Dette forandrer livet hans.
Vår sønn som ble nominert for beste birolle som barn,
vinner nå beste hovedrolle.
Jeg tror virkelig han har en sjanse. Hva er det?
Det er fare for at Davys overtramp blir avslørt.
Gi meg navnet hennes. Jeg får henne til å tie.
Det er mer komplisert enn som så.
Etterforskeren.
Ja, Sugar.
Davy sa han hjalp deg med det der.
Han satt bare der og kjedet seg. Og da havner han i bråk.
- Så jeg ga ham en oppgave. - Ja.
Hva?
Fikk du napp?
Å, ja da.
- Klokt trekk. - Takk.
Skikkelig.
Hva tror jeg om Melanies forklaring?
Vet ikke. Olivia ville ikke sette familien i forlegenhet nok en gang.
Logisk.
Det forklarer liket i bagasjerommet.
Og så, da? Når panikken legger seg,
ber man jo om hjelp, eller?
Men det har ikke Olivia gjort. Det bekymrer meg.
At det er noen som ikke vil at hun skal be noen om hjelp.
Greit, vannskålen er full.
Clinton kommer med middag. Du har filmen din.
Er du gal?
Ikke så gal.
- Adjø, Mrs. Dietrichson. - Hva er det?
Å, denne er bra.
- Du har lyst til å drepe ham. - Klassiker.
Hva tror du om meg?
At jeg velger ut pene damer og selger ulykkesforsikringer for ektemennene deres?
Må jeg egentlig delta på dette?
Ja, det må jeg.
Du er råtten.
- Heldiggris. - Du er topp.
- Bare jeg slipper å være gift med deg. - Stikk.
- Å, det skal jeg. - Ja vel.
- Jeg skal stikke litt faderlig fort. - Ikke sitt oppe og vent.
Ikke at jeg ikke liker en fest.
Gamle venner, god musikk. Det liker vel alle?
Nå er jeg jo her. Slutt å klage. Nå får vi det overstått.
Den kjedeligste festen jeg noen gang har sett.
¡Atención, por favor!
Alaintibah!
Jeg kommer til å snakke mitt eget språk.
Jeg trenger visst trening.
Nå er vi samlet igjen.
Vi sprer oss, og vender tilbake.
Vi reiser ut i verden, og vi utfører arbeidet vårt.
Det viktige arbeidet. Som vi ikke kan la være.
Men i kveld møtes vi igjen.
Jeg er så glad for å se hver og en av dere...
...her, i sikkerhet.
Det er mat, og det er drikke.
Det er "Mia er selvlært i å bake sukkerbrød".
Så velkommen.
Du har stor hatt og masse solkrem,
men så går du ut...
...og likevel føles huden bare stram.
Og du, Sugar?
Stranden?
- Liker du den? - Ja.
Jeg elsker stranden. Unnskyld meg.
Ruby hadde rett. Du ser friskere ut enn noen gang.
Hei, Henry. Jeg så ikke at du kom.
Nei, jeg kom nettopp. Jobb.
- Alt vel? - Ja, helt topp.
Kom, det er kake her.
- Har du sett Shibuya-krysset? - Har aldri vært der.
Du må dra dit, Henry. Du ville elsket det.
Klodens mest trafikkerte kryss.
To minutter, og 3 000 mennesker har krysset gaten.
Hele dagen, hver dag og natt.
Jeg sitter på kafé og bare ser på
strømmen av mennesker som går, ler.
Glade, sinte, triste. Frem og tilbake.
Jeg satt der i timevis, Henry, og bare så på dem.
Følte dem.
Så vakkert.
Ja, uansett. Hva med deg? Fortell.
Jeg sliter med å få sove. Sover du godt?
Nei, ikke spesielt.
Ja. Jeg har slitt med å få sove.
Og i forrige uke våknet jeg midt på natten og kjøpte en hvitløkspresse.
OK.
Jeg stirret på den og følte bare at jeg ville ha den.
Jeg måtte ha den. Jeg liker ikke hvitløk, engang...
- Har du vært der? - Ikke ennå.
- Hvordan går det med antropologien? - Du kjenner meg.
Gi meg noen bøker, teorier og en laboratoriefrakk, så er jeg glad.
- Hva med den andre jobben? - Bra. Det er en savnet jente...
- Og det er... - Altoppslukende?
En ung kvinne. 25.
- John. - Hva?
Bare vær forsiktig.
Riktig.
Hva er dette?
En objektiv fremstilling av møter
som kommer som et resultat av yrket mitt.
Er det?
Ja.
"Jeg elsker at gardinene beveger seg over klimaanlegget.
Det sies at UFO er et flott rockeband som ofte blir oversett, og jeg er enig."
Jeg vet ikke helt om noe av det er så objektivt.
Ei heller alle notatene om hvordan det føles
å se folk gå over gaten i Japan.
Shibuya-krysset.
Og så er det denne saken, som du allerede er besatt av.
- Som jeg ba deg la være å ta. - Jeg er ikke besatt.
"Jeg må finne henne. Jeg føler at når jeg ser på Bernie,
ser jeg bare løgn og smerte.
Jeg er redd hun har rømt fra sin egen familie."
Jeg, jeg, jeg. Føler, føler.
Vi skal observere disse menneskene, ikke delta i livet deres.
- Jeg vet det. - Det var ditt forslag.
- Jeg vet det. - På grunn av Djen.
Sugar, du må holde fokus. Ikke glem hvem du er.
Her har du en ny en.
Takk.
Har du hørt noe fra dem?
Og hva sier de?
De sier at de stoler på oss.
Du, jeg glemte å spørre.
De som sto utenfor hos Teresa. Fikk du Charlies bilder?
Og?
Jeg sjekket denne invitasjonen.
Société Polyglotte Cosmopolitaine er fransk
og betyr kosmopolitisk polyglott selskap.
Hovedmannen heter Byron Stallings. Han ligger i systemet.
Men fengselsvesenet har en ny, irriterende server. Så jeg trenger en dag til. OK?
Og dette selskapet...
Sjekk kommunikasjonen hans også...
Gjett hva en polyglott er.
En som kan flere språk.
Nettopp.
- Jeg fikser det. - Bra.
Kenny hørte rykter om en gruppe spioner fra hele verden.
Jeg vil vite hvem han snakker med, hvor, når, hvorfor.
De var fiender. Men da de sa opp jobben,
slo de seg sammen og lovet å gjøre noe bra.
Eller ødeleggende, litt avhengig av ryktene.
Jeg produserte en film om en gruppe eks-spioner som ville redde verden.
Beyond Caution.
- Kjempefilm. - Den var bare dritt.
Den var bare dum, fordi premisset var latterlig.
Jeg sier ikke at vi vet alt om ham ennå.
Jeg trenger hver eneste jævla...
- Jeg fikser det, sa jeg. - Ja vel.
Unnskyld at jeg ropte.
Har du vært hos dr. Vickers?
- Nei, jeg bare... - Greit.
Du bestiller time i morgen. Du må dit. OK?
- OK. - Greit.
Mye står på spill.
Jeg vet det. Jeg er på saken.
Blir du med inn igjen?
Tror jeg bare...
Du har gjort opp for deg. Ja, du kan få gå.
- Ja vel. God natt. - God natt.
Kenny og jeg kjører til Arizona i kveld.
Arizona?
Flagstaff. Til Sugars mor.
- Davy. - Du ba meg ta meg av det.
Jeg tar meg av det.
Det er blod i vannet, og haiene sirkler rundt.
Jeg har gjort mange sinte i dag. Ruby har grunn til å være sint.
- Vickers. - Ruby, hva er det?
Jeg vet det er sent. Men vi har et problem.
Sugar har avslørt Stallings. Og han finner snart ut resten.
Vi må stanse ham. Informer de andre.
STALLINGS DØMT FOR DRAP
De andre.
Gjør det du kan, men Miller må ha beskjed.
Og målet er det viktigste. Der har hun rett.
Men jeg gir ikke opp denne saken.
Hva er det jeg overser?
Det er oftest noe åpenbart.
Noe eller noen.
Jeg er forberedt på løgn. Sånn er det alltid.
Oppgaven er å skille menneskene fra hemmelighetene.
Men denne saken. Disse Siegel-folka.
Det er noe som skurrer.
Jeg vet ikke hvem som er innlandet, hvordan eller hvorfor.
Ikke ennå.
FJERNE RULLEBLAD: R. PAVICH
Hei på deg.
Hei på deg også.
Jeg ringer politiet. Og så ligger det en pistol der...
Jeg skal finne henne. Det lover jeg.
Jeg må beholde roen.
De skjuler alltid noe.
Noe de er redd for.
Og er villige til å gjøre hva som helst for å holde skjult.
Såpass forstår jeg.
Alle har hemmeligheter.
Til og med jeg.
Særlig jeg.
Tekst: Trine Haugen