Tre ord.
Det är den bästa delen.
Ett telefonsamtal för att tala om...
...att mardrömmen är över.
- Okej. Det är ingen fara. - Fan ta dig. Fan ta dig.
Det är ingen fara. Kom.
Tre ord: Jag hittade henne.
Jag har dig. Lägg armarna om mig.
Kom. Kom.
Allt har ett slut.
Kallas ni för John eller Jack?
John, mestadels.
Gamla vänner kallar mig John.
Bekanta kallar mig Scottie.
Hallå?
Vad?
Jag är på väg.
Åh, min flicka.
Såja.
Okej.
Det är okej.
Såja.
Slut är märkliga.
Man vet att de kommer och ändå... Allt tar slut.
Jag är glad att det här fallet är över. Eller, inte helt och hållet.
Jag vet, jag vet.
Jag ältar saker, men det är vad privatdetektiver gör.
De vänder på varje sten.
Jag måste skynda mig.
Jag kommer tillbaka.
Det måste vi alla.
Helvete.
Körkort och registreringsbevis, tack.
Ja.
Körde jag för fort?
En aning, men det är inte därför jag stoppade er.
Er bakre stötfångare är lös.
Är den?
Jag måste be er stanna till och få det åtgärdat, mr Miller.
Om den trillar av på vägen...
Nej. Ja, självklart. Tack.
Jag tror att jag kanske körde in i...
Bil 33 här. Vi har ett möjligt dödsfall, en Tesla.
Möjligen en man som skjutits på väg 118.
- Hej. - Vad gör du här?
God morgon. Fint att se dig också.
Förlåt. God morgon.
Allt okej?
Ja. Bara Henry som är envis.
- Ja, han kan vara sån. - Ja.
Vi har inte... Vi har inte fått tillfälle...
Jag är glad att du hittade henne.
Är du?
Ja, självklart. Tror du att det gladde mig?
Jag vet inte vad jag ska tro om dig, Ruby. Det vet jag faktiskt inte.
De letar nog efter oss eftersom du avslöjade Pavich.
Och nu måste vi alla ge oss av.
Du gjorde det du ansåg dig tvungen att göra, så...
Det stämmer.
Okej. Vi måste ge oss av i dag.
Jag vet.
Okej. Kom inte sent till evakueringen. Miller är redan på väg.
- Uppfattat. - Vi avgår i solnedgången.
Så du skriver in i det sista?
Vad menar du?
Jag har just börjat.
- Den ständige akademikern. - Du känner mig alltför väl.
Så, vi har visst nått vägs ände.
Bon voyage.
Ja.
Hur känner du dig?
Bra, tror jag. Blandade känslor.
Ja, samma här.
Jag trodde du skulle vara hos Siegels och bli överöst med rosenblad.
Jag är på väg dit nu. Men jag väntar mig inga rosenblad.
Har du det jag ringde om?
- Du menar... - CD-spelaren?
Visst, ja. Gud, min hjärna.
Ja, den är här inne.
- Varför vill du ha den? - Vad?
CD-spelaren? Vi ska ju åka härifrån.
Jag vill bara kolla en sak.
Det gäller fallet, eller hur?
Jag trodde det var över.
Jag hörde på nyheterna att... Förlåt, vad heter han?
- Ryan Pavich. - Just det.
Jag hörde att han är ett riktigt monster. Han torterade dussintals människor.
Vänta, tror du att de tog fel person?
Nej, nej. Det var han.
Så, vad?
Nånting. Jag vet inte.
Beter jag mig besatt?
Du räddade ett liv, och vilka brister du än må ha,
så är din orubbliga välvilja...
Den är otrolig.
Tack, Henry.
Så du förtjänar rosenblad.
Tack, Henry.
Hur tar du dig dit?
Ruby.
- Inte med Corvetten? - Om det vore så väl.
- Hämtar du mig? - Visst.
Vi ses snart. Jag kommer tillbaka.
Okej.
- Tack. - Visst.
Testing, testing.
Nåt jag ofta säger är, se upp för det som är bekant.
Nöj dig inte med vad du vet.
Och låt dig överraskas.
Det är viktigt, för i mitt fall
trodde jag länge att jag kände mig själv.
Jag är en kille som gillar baseboll, hatar tennis, etc, etc.
Men jag insåg att det var begränsande.
Och ju mer jag gör sånt här, desto mer inser jag att jag inte hade en aning om
allt annat som jag kanske skulle gilla eller inte gilla att göra.
Till exempel...
Jag såg mig aldrig som en hammar-kille, tills jag insåg att jag var det.
Så, ja. Jag menar...
- Nej. Nej. - ...var bara öppensinnad.
Nej. Nej. Snälla.
Hördu! Sluta!
Sluta!
Ett tag brukade jag ge mig själv en...
Mr Sugar.
- Hur mår du? - Jättebra. Tack.
Fint att se dig.
Vi är så tacksamma för det du gjorde för Olivia.
- Mr Siegel väntar dig. - Tack.
- Ge mig en sekund. - Självklart.
- Margit, mina kondoleanser. - Tack, Sugar.
Fast jag har tagit emot många kondoleanser,
och på nåt vis verkar de inte hjälpa.
Säkert inte.
Nåja.
Vi redde väl aldrig ut saker, eller hur?
Vad allt det här egentligen handlade om för dig?
Jag har sagt det.
Visst. Visst.
Bara en godhjärtad privatdetektiv som letade efter nån stackars rik flicka.
En flicka som din son försatte i fara.
Hans egen syster.
Kanske inte avsiktligt, men vårdslöst. Och du kände nog till allt...
Vet du, jag såg honom i The Boy in the corner för en tid sen.
Han var... Han var riktigt bra.
Ja.
Ja, han var strålande.
Det vill jag påstå.
Jag beklagar ännu en gång.
Tack.
- Tack, Carlos. - Självklart.
Hoppas det inte gör nåt. Jag ville bara säga adjö.
Självklart inte.
Jag har faktiskt ett erbjudande till dig.
Jag har en tjänst ledig. Säkerhetschef för hela mitt företag.
Jaså?
Det är ett enkelt jobb.
Jaga internetpirater, köra filmstjärnor till behandlingshem.
Och vad än personer som jag betalar dig, dubblar jag det.
Det är väldigt generöst. Tack ska du ha, men...
Verkligen?
- Okej. - Åh, förlåt.
Det var...
Ja. Ja. Det är ovanligt.
Men när det faktiskt händer, är det väldigt fint.
Det är en skön känsla.
Att säga att jag tackar dig vore en grov underdrift.
Hon verkar vara en stark kvinna.
Ja, det är hon.
Men det blir en lång väg tillbaka för dem båda.
Har hon pratat om det?
Om... Nej. Inte än.
Nej, det är förväntat.
- Får jag? - Varsågod.
Har hon inte sagt ett ord om vad som hände i källaren?
Som sagt, inte ett ord.
Okej.
Varför frågar du?
Jag vet inte.
Jag vet inte. Nånting...
Clifford Carters lik.
Jag förmodar att det var du
som såg till att det försvann från Olivias bagageutrymme.
- Det här är... - Nej. Snälla. Nej, nej, nej. Säg inget.
Ju mindre polisinblandning, desto bättre.
Jag håller med.
Därför ringde jag inte polisen förrän vi hade lämnat Pavichs hus.
- Och jag tackar dig för din diskretion. - Givetvis.
Utöver allt annat.
Du kan slappna av nu, Sugar.
Du lyckades. Det är över.
Nästan.
Jag tror de här tillhör dig.
Jag känner igen Rachels klänning.
Samma som din fru Lorraine bar i The Winds of Change.
Du tog bilderna, eller hur?
Hur kan du veta det?
Jag såg klänningen i Lorraines gamla sovrum
och insåg att det var där som bilderna togs, så,
jag la ihop två och två.
Hon var en fri själ, väldigt lik Lorraine.
Det var huvudsakligen därför jag drogs till henne.
Hon var olycklig och jag kunde inte låta bli.
Vi gjorde slut efter...
- ...alltså... - Hon blev gravid.
- Frågar du mig om Olivia är min dotter? - Nej, sir. Det angår inte mig.
Hon är älskad.
Det är det enda viktiga.
Takt och finkänslighet...
...in i det sista.
Adjö, mr Sugar.
Adjö, Carlos.
- Sugar, har du hört av Miller? - Nej, inte än.
Okej. Meddela mig om du hör nåt.
- Jag kör till evakueringsplatsen nu. - Okej. Jag har några ärenden till.
Sen hämtar jag Henry. Vi ses där.
Okej. Vi ses snart.
Under en tid förebrådde jag mig själv.
Jag kunde göra vad jag ville.
Bankir, advokat. Jag kunde öppna en satans yoga-butik.
Vad som helst, men jag gör det här.
Jag ifrågasätter det inte längre.
Jag slutade klandra mig själv.
Vad än det här är, det jag gör,
så får det mig, mer än nåt annat, att känna mig levande.
- Hej! - Är du säker?
Han äter sin kroppsvikt i fläskkotletter.
- Vi är så säkra. Ja. - Tack.
- Kommer du in och säger adjö? - Nej. Jag har folk som väntar.
Nej, jag har gjort lemonad. Kom in och säg adjö.
Kom. Duktig pojke. Duktig pojke.
Jag dricker runt fyra liter om dan nu.
Jag kommer att bli en nykter diabetiker.
Jag är stolt över dig.
Jag också.
Det borde du vara.
- Skål. - Skål.
- Visst är det gott? - Så gott.
Så du ska åka och aldrig komma tillbaka?
Säg aldrig aldrig.
Men det... Ja, det blir en lång resa.
Ska du åka och träffa din syster?
Nej, jag är inte...
Hon...
Hon blev bortförd av nån för länge sen.
Vad? Nej. Vad menar du med "bortförd"?
Vi visste aldrig vem eller...
Det är lite... Det är lite därför jag gör det jag gör.
Åh, Sugar. Jag är ledsen.
Tack.
Jag borde åka. Jag har folk som väntar.
Ja.
Jag borde inte...
Är du okej?
Sa jag nåt fel?
Nej.
Vad är det?
Ta mina händer.
Okej, du börjar skrämma mig.
Var inte rädd.
Ta mina händer.
Är du okej?
Jag har aldrig visat en människa. Det får jag inte.
Det är strängt förbjudet.
Men jag är glad att jag gjorde det.
Sugar, de jagar oss.
Vilka är de?
- Människorna vi berättade om. - Vad vill de, Ruby?
De vill bli av med oss så att ingen nånsin får veta om vår pakt.
- Var bara försiktiga och kom hit. - Ja.
Det får mig att känna mig levande.
Lusten i att se en sak och känna att jag bara måste ha den.
För mig är det allt.
Ja. För mig är den här delen tröttsam.
När de ger upp. "Bara döda mig, döda mig", bla, bla, bla.
Ingen sa att det skulle bli enkelt.
Utan liv, utan möda, utan motsägelse...
...vad är poängen?
Håller du inte med?
Utan möda, utan motsägelse...
...vad är poängen?
Håller du inte med?
Vad vill du prata med henne om?
Om vad som hände. Vad hon kan ha sett.
Hon är nog inte redo att prata, Sugar.
Jag vet, och det bär emot att fråga, men...
Men det här kan vara mer invecklat än vi trodde.
Fråga honom. Han är hennes far.
Jag vet inte vem som annars... Jag menar, hon är...
...den enda överlevande.
Tack vare dig.
Du kan fråga. Vad hon säger är upp till henne.
Ja, självklart.
- Hej. - Hej.
- Får jag sätta mig? - Visst. Slå dig ner.
Tack.
Jag heter John.
Jag vet vem du är.
Pappa sa att du ville fråga mig nåt.
Ja. Jag vet att du har genomlidit så mycket.
Fråga bara.
Han var inte ensam i källaren, eller hur?
Nej.
Nej, det var han och nån annan.
Får jag visa en bild?
Ja.
Var det den här mannen?
Jag vet inte. Kanske.
Jag vet inte. Jag vet inte.
Är du inte säker?
Nej. Jag...
De bländade mig.
Så jag såg aldrig vem det var.
Jag hörde honom aldrig prata.
Men du är säker på att det var nån mer där?
- Ja. - Hur är du säker?
Jag...
Jag kunde höra honom skriva.
- Skriva? - Ja.
- Talade han aldrig? - Inte ett ord.
- Antecknade han bara? - Ja.
Okej.
Jag hoppas det hjälper.
- Jag vet inte. - Det gör det.
Väldigt mycket.
Tack.
Om det är nåt mer...
Nej. Bara...
Jag hoppas du får ett underbart liv.
- Adjö. - Adjö.
Mer än nåt annat, får det mig att känna mig levande.
Lusten i att se en sak och känna att jag bara måste ha den.
För mig...
Lusten i att se en sak...
Jag såg bara en sak.
...och känna att jag bara måste ha den.
Och jag kände att jag bara måste ha den.
För mig är det... det är allt.
Det är så märkligt.
Håller du inte med?
Inte det.
Var bara försiktig.
- Så nu vet du. - Henry.
När du började lyssna antog jag att det bara var en tidsfråga.
Du satt där och tittade på?
Observera och rapportera varje aspekt.
Du satt där och gjorde inget.
Nej, jag satt och lärde mig.
Jag vet att det låter kallsinnigt för dig, men hur lär vi oss annars?
Var är du nu?
Det talar jag inte om.
- Ruby väntar vid evakueringsplatsen. - Du vet att jag inte tänker åka.
- Du kan inte stanna. - Säger vem?
De letar efter oss nu.
Jag hörde det.
Men det är värt risken.
Jag menar, den här platsen, kaoset, förvirringen, vreden, mörkret.
Det är inte allt den här platsen är. Den är så mycket mer än så.
Jag hör hemma här.
Det är inte sant.
Det gör du med.
Du vet att du också hör hemma här.
- Vad menar du? - Åh, John.
Jag borde lägga på.
Henry, vänta.
Jag lämnade rosenblad åt dig.
Henry?
Henry...
Djen.
Henry, han tog Djen.
Lever hon?
Är hon här?
Iaktta och rapportera.
Och se till att deras misstag inte blir våra.
Och se på Henry, fångad i en cykel av våld.
Och jag?
Är jag annorlunda?
Jag tycker om att vara här.
Hur jag kan känna, lida, smaka, röra, drömma, älska, hata.
Har jag blivit mer mänsklig?
Som Henry?
Måste skynda mig.
Måste hitta honom.
Vad gör du?
Alexandra.
Har du inga badbyxor?
Jo. Jag bara... Inte med mig.
Jag skulle inte gå längre om jag vore du.
Det finns hajar.
Okej. Tack.
Jag ska hitta Henry Thorpe.
Hur lång tid det än tar, så ska jag hitta honom.
Vi kände till Pavich.
Det var Henrys idé.
Men jag godkände den.
Det gjorde vi alla, för uppdraget.
- Jag visste inget om Djen. Jag... - Jag vet.
Jag vet.
Är du okej, Suge?
Ja.
Säkert?
Din hand? Rösterna?
Ingen röst.
Är du säker?
Det är sista turen hem.
Ja.
Förutom Thorpe har alla åkt härifrån.
Jag vet.
Det är bara en klänning.
Kanske.
Hon är sannolikt redan död.
Förmodligen.
Men Henry lever och han är här, och vi tog hit honom.
Nu söker han människor som han, som han kan lära sig av,
människor han kan undervisa.
Och på många sätt hade han rätt om att vara här.
På många sätt hade han rätt.
Jag älskar mitt hem.
Jag kommer att sakna mitt hem.
Och dig, Ruby.
Det kommer jag.
Och alla de andra, men...
...den här platsen...
...de här människorna...
...jag gillar dem, på gott och ont.
Jag är som de.
Ha en trevlig resa.
Jösses.
Ett filmslut är en märklig sak.
Man vet att det kommer...
SLUT
Men efter alla skratt och all gråt
blir man överraskad när eftertexterna rullar.
Men förr eller senare,
när lamporna tänds och man tar på sig jackan,
är det dags att gå hem.
Undertexter: Kristina Donnellan